ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4912/26 Справа № 201/12095/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Куць О. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Твардієвич Євген Олександрович, на рішення Соборного районного суду м.Дніпра від 19 листопада 2025 року у складі судді Куць О.О. у цивільній справі № 201/12095/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації сплачених грошових коштів в рахунок заборгованості по кредиту, –
ВСТАНОВИЛА: 

У вересні 2024 року ОСОБА_2  звернулася через суд з позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , збільшивши вимоги у січні 2025 року, на предмет стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію в розмірі 22,5% вартості квартири в сумі 5971 доларів США за погашення половини кредитного зобов`язання в розмірі 11942 доларів США, яке виникло на підставі кредитного договору №147-В/1Ц-05 від 24 січня 2005 року, та стягнення з відповідача на свою користь витрат на оплату судового збору та на професійну правничу допомогу, обґрунтовуючи це тим, що ОСОБА_1 уклав кредитний договір №147-В/1Ц-05 від 24 січня 2005 року, у межах якого отримав суму кредиту в розмірі 15000 доларів США для оплати вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка в той же день була передана ОСОБА_1 в іпотеку банку на підставі договору іпотеки №147-В/1Ц-05/1 від 24 січня 2005 року.
На момент укладення вказаного кредитного договору №147-В/1Ц-05 відповідач та позивач перебували у дошлюбних відносинах, фактично вели спільне життя та планували укладення шлюбу, а 21 жовтня 2006 року між сторонами укладено шлюб.
В сімейних відносинах сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство та разом здійснювали сплату заборгованості за кредитним договором №147-В/1Ц-05 від 24 січня 2005 року, яка була повністю погашена 23 січня 2014 року.
У придбаній квартирі подружжя проживало з моменту укладення договору іпотеки №147-В/1Ц-05/1 від 24 січня 2005 року та до 24 лютого 2022 року.
На підставі рішення суду у справі №201/3832/22 від 14 березня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано.
Після розірвання шлюбу позивач звернулася до суду з позовом про визнання квартири за адресою:  АДРЕСА_1  спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на її частину.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2023 року у справі 201/9130/22, яке набрало законної сили постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено, де судами встановлено, що кредит в розмірі 11942 долара США було погашено в період шлюбних відносин, отже ОСОБА_2 має право претендувати на частину погашених кредитних зобов`язань, тобто на 5971 долар США. Ця сума становить 22,5% від повної вартості квартири (від 26490 доларів США) або 1/5 її частину, а відтак вона не має право на частину зазначеної квартири. Відповідач ОСОБА_1 касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року не подавав, відтак фактично погодився з висновками апеляційного суду, викладеними в мотивувальній частині постанови.
Отже, ОСОБА_2 вважає, що відповідач має повернути їй половину від суми коштів, які були внесені в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №147-В/1Ц-05 від 24 січня 2005 року в період шлюбних відносин, а саме 5971 доларів США від кредитної заборгованості, яка залишилась станом на 10 листопада 2006 року у розмірі 11942 доларів США.
У лютому 2025 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов, пред`явлений до ОСОБА_2 , на предмет стягнення з останньої на його користь 1/2 частку суми від сплаченого ним боргу за кредитним договором №11383940000 від 15 серпня 2008 року на придбання транспортного засобу марки Mitsubishi Galant, 2008 року випуску, на загальну суму 28 528 доларів США, а саме: 14 264 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 595 664, 64 грн, обґрунтовуючи це тим, заборгованість за наведеним кредитним договором №11383940000 від 15 серпня 2008 року ОСОБА_1 була погашена також приблизно 12 років тому, та ані примірник кредитного договору, ані квитанції про погашення кредитної заборгованості в повному обсязі із датами та сумами платежів, в нього не збереглися. У відповідача наявна лише довідка видана АТ «Укрсиббанк» №57-1-14/31/22 від 19 січня 2023 року, відповідно до змісту якої вбачається, що кредитний договір №11383940000 від 15 серпня 2008 року припинено у зв`язку з виконанням боржником усіх зобов`язань належним чином. Придбаний автомобіль марки Mitsubishi Galant, 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , було зареєстровано у встановленому законом порядку за ОСОБА_1 та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 14 серпня 2008 року, присвоєно державний номер НОМЕР_3 . Наразі автомобіль знаходиться у володінні та розпорядженні ОСОБА_2 , на зазначеному автомобілі вона разом зі своїм вітчимом — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01 березня 2022 року перетнули кордон митної території України в зоні діяльності Закарпатської митниці та більше в Україну автомобіль не повертався. Тобто, ОСОБА_2 в одноособовому порядку заволоділа автомобілем, який було придбано за кредитні кошти у період спільного проживання та сімейного життя сторін, жодних компенсацій вартості, а також відшкодувань грошових кошів, витрачених на погашення кредитної заборгованості на придбання зазначеного автомобіля від останньої на користь ОСОБА_1 не надходило. Жодних пропозицій щодо сумісного володіння, розпорядження, відшкодування коштів, тощо, ОСОБА_2 не пропонує. Станом на сьогодні не вбачається можливим визначити ані вартість спірного автомобіля, ані суму грошових коштів, які фактично були сплачені за кредитним договором №11383940000 від 15 серпня 2008 року. 
Ухвалою суду від 10 березня 2025 року зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 . 
Рішенням Соборного районного суду м.Дніпра від 19 листопада 2025 року Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  грошову компенсацію від вартості квартири у сумі 14407,49 доларів США за погашення половини кредитного зобов`язання, яке виникло на підставі кредитного договору №147-В/1Ц-05 від 24 січня 2005 року за період часу з 21 жовтня 2006 року по 15 жовтня 2013 року.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  витрати на оплату судового збору у розмірі 6017,04 грн.
У задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2  про стягнення грошової компенсації сплачених грошових коштів – відмовлено (а.с.78-88 Том ІІ).
Рішення суду мотивовано доведеністю позовних вимог ОСОБА_2 , які відповідають положенням ст. 61,65,69 Сімейного кодексу України та визначеному рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року, способу захисту порушених прав, та недоведеністю і безпідставністю зустрічних вимог ОСОБА_1 , який є титульним власником спірного автомобіля та, в силу ст. 319,328 ЦК України має право повного володіння та розпорядження ним, враховуючи відсутність доказів, що ОСОБА_2 виїхала на спірному автомобілі за кордон та автомобіль знаходиться у неї в користуванні.
Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Твардієвича Є.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги, обґрунтовуючи це тим, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги ті обставини, що ОСОБА_2 з березня 12022 року фактично заволоділа в односторонньому порядку автомобілем, який був придбаний за кредитні кошти в період шлюбу, при цьому жодних грошових коштів в порядку відшкодування витрачених ОСОБА_1 коштів на погашення кредиту за спірний автомобіль не виплатила, тому скаржник вважає, що має право, в порядку поділу майна подружжя, до якого входять і борги за договірними зобов`язаннями в період шлюбу, на отримання грошової компенсації, що становить 19 462,47 доларів США (а.с.135-139 Том ІІ).
ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у квітні 2026 року засобами поштового зв`язку подала відзив на апеляційну скаргу, де зазначила, що спірний автомобіль придбано за кредитні кошти в період шлюбу та зареєстровано за ОСОБА_1 , тому станом на сьогодні він має право розпоряджатись ним на свій розсуд. При цьому зазначила, що жодних достатніх та допустимих доказів того, що спірний автомобіль знаходиться у володінні та розпорядженні ОСОБА_2 скаржником не надано, окрім того, що ним подано заяву до правоохоронних органів про злочин про притягнення ОСОБА_3 , а не ОСОБА_2 , до кримінальної відповідальності за ст. 190 КК України, де відкрито кримінальне провадження та проводиться досудове розслідування, за наслідками якого спірний автомобіль повинен повернутись до ОСОБА_1 . Просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишити без змін (а.с.163-170 Том ІІ).
Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що скаржник оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні його зустрічних вимог, тому в іншій частині колегія суддів рішення суду першої інстанції не переглядає.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Судом першої інстанції за розглядом зустрічних позовних вимог встановлено, 21 жовтня 2006 між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який був розірваний рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у справі №201/3832/22 від 14 березня 2023 року (а.с.30 Том І). 
В період шлюбу між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 15 серпня 2008 року було укладено кредитний договір №11383940000, згідно з яким заставленим майном є транспортний засіб марки Mitsubishi Galant, 2008 року випуску, № шасі (кузову)  НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_3 , що є власністю боржника ОСОБА_1 , номер за ДРФО НОМЕР_4 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 від 14 серпня 2008 року, що підтверджується довідкою №57-1-14/31/22 від 19 січня 2023 року (а.с.219 Том І).
Матеріали справи містять довідку-розрахунок за кредитним договором №11383940000 від 15 серпня 2008 року, згідно якої кредитний договір повністю є погашеним (а.с. 2-5 Том ІІ).
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції встановив як предмет спору, так і характер спірних правовідносин, зазначивши, що ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошову компенсацію сплачених коштів за погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №11383940000 від 15 серпня 2008 року у розмірі 19462,47 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 806 512, 38 грн, при цьому зазначив, що не підлягає доказуванню, в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України, що ОСОБА_1 є титульним власником автомобіля Mitsubishi Galant, 2008 року випуску та за ОСОБА_2 вказаний автомобіль зареєстрованим не значиться, що унеможливлює відшкодування грошової компенсації частини грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 в погашення кредиту за спірний автомобіль.
З такими встановленими фактичними обставинами та висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині повністю погоджується і колегія суддів.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст.69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:
1)частка є незначною і не може бути виділена в натурі;
2)річ є неподільною;
3)спільне володіння і користування майном є неможливим;
4)таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України).
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року, справа № 127П029/15-ц, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. 
Доводи скаржника щодо знаходження спірного автомобіля, що придбаний в період шлюбу сторін, у фактичному володінні ОСОБА_2 колегією суддів відхиляються, оскільки доказів цим твердженням скаржник не надав ані суду першої інстанції, ані при розгляді його апеляційної скарги.
Разом з цим, посилання скаржника на те, що ОСОБА_2 перетинала кордон на спірному автомобілі, також спростовується встановленими судом першої інстанції обставинами, враховуючи, що кримінальне провадження за ст. 190 КК України порушено у відношенні ОСОБА_3 , як про це наголошує сам скаржник, а не ОСОБА_2 . 
В постанові Верховного Суду від 23 липня 2024 року у справі №752/9168/20 зазначено, де за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц неодноразово наголошувалось на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Колегія суддів наголошує, що скаржник не надавав письмових доказів перебування спірного автомобіля у володінні ОСОБА_2 , що унеможливлює стягнення з неї на його користь грошової компенсації частини сплачених коштів за кредитом, як спільного майна подружжя, що скаржником не спростовано.
З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції в оскаржуваній частині правильно дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 відповідної грошової компенсації є безпідставними, та, наголошуючи про те, що ОСОБА_2 виїхала на спірному автомобілі за кордон, ОСОБА_1 не ставив питання про залишення транспортного засобу у власності останньої (визнання за нею права власності) та стягнення на його користь відповідної грошової компенсації в порядку поділу майна подружжя, а інші доводи скаржника в апеляційній скарзі є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір в оскаржуваній частині, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини даної справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, оскільки висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами наявними в матеріалах справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому, в силу ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
Керуючись ст. ст. 141, 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Твардієвич Євген Олександрович — залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду м.Дніпра від 19 листопада 2025 року у оскаржуваній частині — залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “23” червня 2026 року.
Повний текст постанови складено “02” липня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров