УХВАЛА
17 квітня 2026 року
м. Київ
 
cправа № 904/1809/24
провадження № 12-12гс26
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Пількова К. М., 
суддів Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Губської О. А., Ємця  А. А., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткачука О. С.,
 
перевіривши наявність підстав для розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи 
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»
та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 02.07.2025 (головуючий суддя Чус О.В., судді Дармін М. О., Кощеєв І. М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»
до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз»
про стягнення коштів,
 
УСТАНОВИЛА:
1.   У квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (далі - Позивач, Компанія) звернулося до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» (далі - Відповідач, Товариство) з позовом про стягнення заборгованості у загальній сумі 173 472 829, 67 грн, у тому числі 127 463 358, 46 грн основного боргу, 31 603 997, 45 грн пені, 5 089 960, 73 грн 3 % річних та 9 315 513, 03 грн інфляційних втрат.
2.   Позовні вимоги мотивовані тим, що Відповідач не виконав зобов'язання з оплати отриманого природного газу за умовами типового договору постачання природного газу постачальником «останньої надії», за яким постачальником є Позивач, внаслідок чого на суму основного боргу нараховано також суми пені, 3 % річних та інфляційні за порушення виконання грошового зобов'язання.
3.   Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2024 (суддя Г. В. Манько) позов задоволено частково; стягнуто з Товариства на користь Компанії 127 463 358, 46 грн заборгованості, 12 545, 24 грн пені, 2 137, 52 грн 3 % річних, 5 026, 85 грн інфляційних втрат; в решті вимог відмовлено.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір, за яким Позивач є постачальником «останньої надії», а Відповідач - споживачем, який не звертався у спірному періоді до постачальника з вимогами про припинення постачання; договір постачання природного газу не було визнано недійсним, отже його умови є обов'язковими до виконання сторонами. 
Разом з тим суд вказав, що Позивач не виконав умови договору щодо направлення на адресу Відповідача рахунку на оплату, який останній отримав лише разом з позовною заявою, у зв'язку з чим суд першої інстанції виснував, що згідно з розрахунком позовних вимог, наданих Позивачем, нарахування 3 % річних, інфляційних страт, пені на суму 127 413 039, 64 закінчується у лютому 2024 року, що виключає право на відповідне стягнення з Відповідача з урахуванням дати надходження позову, з огляду на що задовольнив позовні вимоги частково. 
4.   Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 02.07.2025 апеляційну скаргу Компанії залишено без задоволення, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2024 скасовано; ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково; стягнуто з Відповідача на користь Позивача 19 522 653, 34 грн вартості безпідставно набутого природного газу; в решті позовних вимог відмовлено.
Суд апеляційної інстанції вказав, що, оскільки станом на 01.08.2022 Компанія вже здійснювала постачання природного газу Відповідачу з початку 2022 року протягом граничного строку, встановленого типовим договором з 01.01.2022 до 28.02.2022, Позивач не мав правових підстав для подальшого постачання природного газу Відповідачу в статусі постачальника «останньої надії», а відповідний договір не міг бути укладений за наявності простроченої заборгованості у такого споживача перед постачальником «останньої надії», з урахуванням відсутності передбачених частиною другою статті 15 Закону України «Про ринок природного газу» виключень, укладення такого договору є неправомірним. 
З огляду на наведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що постачання природного газу Компанією Товариству у спірний період слід розглядати як таке, що здійснювалося поза межами договірних відносин, передбачених для постачальника «останньої надії», отже спірні правовідносини є кондикційними та до них підлягають застосуванню статті 1212, 1213 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), які регулюють набуття та збереження майна без достатньої правової підстави, повернення безпідставно набутого майна.
У своїх висновках суд апеляційної інстанції спирався на правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/2593/23, від 20.11.2024 у справі № 917/1297/23.
Суд апеляційної інстанції констатував, що безпідставно набутим майном у цій справі є природний газ, який є речовиною та споживається в момент її отримання, отже не може бути повернутий в натурі. У цих міркуваннях та у питанні визначення вартості безпідставно набутого майна апеляційний господарський суд послався на постанови Верховного Суду від 23.07.2024 у справі № 924/738/23, від 28.05.2025 у справі № 916/3575/23 та виходив з того, що слід керуватися середньозваженою ціною місячного ресурсу природного газу за результатами електронних біржових торгів на Українській енергетичній біржі станом на 04.09.2024 (дата ухвалення рішення судом першої інстанції), за наслідками чого дійшов висновку, що вартість безпідставно отриманого Відповідачем природного газу у спірний період, що підлягає відшкодуванню за статтями 1212, 1213 ЦК України становить 19 522 653, 34 грн.
З огляду на те, що сторони не мають договірних відносин, матеріали справи не містять доказів звернення Позивачем до Відповідача з вимогою оплати вартості безпідставно отриманого майна, а в контексті кондикційних правовідносин вимоги про стягнення пені є безпідставними, у задоволенні інших вимог суд апеляційної інстанції відмовив у повному обсязі.
5.   У липні 2025 року Компанія (далі також Скаржник) звернулася до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - КГС ВС) з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до апеляційного господарського суду.
6.   Підставами касаційного оскарження Скаржник визначив пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки статті 1212, 1213 ЦК України були застосовані судом апеляційної інстанції за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а порушення норм частини четвертої статті 236, частин 1, 4 статті 269 та пунктів 1, 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) мало наслідком прийняття судом апеляційної інстанції помилкового рішення про одночасну відмову у задоволенні апеляційної скарги Позивачу та скасування рішення суду першої інстанції, з огляду на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24.05.2023 у справі № 179/363/21, від 21.06.2023 у справі № 757/42885/19 та від 09.10.2024 у справі № 922/412/24. 
7.   Ухвалою від 04.08.2025 КГС ВС відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою та призначив справу до розгляду, а ухвалою від 16.12.2025 передав цю справу на розгляд об'єднаної палати КГС ВС на підставі частини другої статті 302 ГПК України, оскільки вважав за необхідне відступити від висновків Верховного Суду у складі колегії суддів іншої палати, викладених у постанові від 05.08.2025 у справі № 917/1297/23 щодо застосування статті 1212 ЦК України та у постанові від 19.11.2025 у справі № 917/692/24 щодо застосування статті 15 Закону України «Про ринок природного газу» у подібних правовідносинах.
8.   Колегія суддів КГС ВС вказала, що у зазначених справах за подібних з цією справою правовідносин Верховний Суд дійшов висновку про наявність обставин для стягнення зі споживача коштів на підставі статті 1212 ЦК України, зазначивши, що постачання природного газу відбулося за відсутності правової підстави [за відсутності договірних відносин між постачальником «останньої надії» та споживачем (постанова від 05.08.2025 у справі № 917/1297/23)], а також залишив в силі рішення судів попередніх інстанцій про відмову у стягненні таких коштів (постанова від 19.11.2025 у справі № 917/692/24), з яким не погоджується.
9.   06.02.2026 ухвалою об'єднана палата КГС ВС повернула цю справу відповідній колегії КГС ВС для розгляду.
Мотивуючи ухвалу про повернення, об'єднана палата КГС ВС вказала, що у справі № 917/1297/23 КГС ВС не робив власних правових висновків щодо застосування норм статей 1212, 1213 ЦК України та статті 15 Закону України «Про ринок природного газу» або положень Кодексу газотранспортної системи (далі - Кодекс ГТС), а лише здійснив правову оцінку застосування судами попередніх інстанцій наведених норм у спірних правовідносинах в межах встановлених судами попередніх інстанцій обставин. При цьому об'єднана палата вказала, що мотиви ухвали про передачу справи зводяться до необхідності відступу саме від висновків касаційного суду у справі № 917/1297/23, а не від висновків щодо застосування норм права у справі, переданій на розгляд.
Об'єднана палата вказала, що за змістом мотивувальної частини постанови Верховного Суду у справі № 917/692/24, як і у справі № 917/1297/23 колегією суддів були враховані правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду  від 19.06.2024 у справі № 913/264/23, від 19.06.2024 у справі № 913/283/23, від  07.08.2024 у справі № 910/1007/22, отже у справі № 917/692/24 колегія суддів КГС ВС не робила власних правових висновків щодо застосування статті 15 Закону України «Про ринок природного газу», про відступ від яких порушено питання у відповідній ухвалі.
10. 19.02.2026 колегія суддів КГС ВС призначила касаційну скаргу Компанії до розгляду, а ухвалою від 17.03.2026 передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п'ятої статті 302 ГПК України, оскільки вважає, що справа містить виключну правову проблему у застосуванні статей 625, 633, частини першої статті 1212 ЦК України, статті 15 Закону України «Про ринок природного газу», абзацу сьомого пункту 2 глави 5 розділу ІV Кодексу ГТС, а також принципу «jura novit curia» у подібних правовідносинах, тому така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
11. Обґрунтовуючи підстави передачі, колегія суддів КГС ВС зазначає, що аналіз положень Кодексу ГТС, Закону України «Про ринок природного газу» свідчить про визначення законодавцем, що договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» є публічним, а також про встановлення порядку і умов, за яких він є укладеним, а саме: закріплено норму (яку не можна визнати диспозитивною), за якою такий договір укладається шляхом публічної оферти постачальника та її акцептування відповідним споживачем через сам факт постачання природного газу. При цьому законодавець у статті 15 Закону України «Про ринок природного газу» навів обставини, наявність яких фактично зумовлює те, що договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» не може бути укладеним, якими, зокрема, є: наявність простроченої заборгованості; неможливість постачання природного газу постачальником «останньої надії» споживачу із перевищенням 60-добового терміну протягом календарного року (за винятком оператора газорозподільної системи у певний період). 
Наведене, на думку колегії суддів КГС ВС, зумовлює певну колізію.
Внаслідок укладення сторонами договору постачання природного газу постачальником «останньої надії» між сторонами виникають правовідносини, які підпадають під правове регулювання підрозділу першого розділу III книги 5 ЦК України, яка регулює договірні зобов'язання. Норми цього підрозділу передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а у разі його неналежного виконання особа має право на заявлення вимоги про стягнення заборгованості і застосування до особи, яка порушила відповідне зобов'язання, відповідальності, визначеної, зокрема статтею 625 ЦК України, а також вправі заявити до стягнення штрафні санкції, визначені у договорі.
Поряд з цим КГС ВС в ухвалі звертає увагу на те, що набуття, збереження майна без достатньої правової підстави регулює глава 83 ЦК України, яка міститься у підрозділі 2. «Недоговірні зобов'язання» розділ III книга 5 ЦК України. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок особи поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
12. Колегія суддів КГС ВС акцентує, що у цій справі суд першої інстанції встановив, що укладення договору відбулося в порядку публічної оферти та акцепту, який був реалізований через фактичне постачання природного газу споживачу, що прямо передбачено законодавством. Натомість суд апеляційної інстанції з цими висновками не погодився та вказав, що постачання природного газу у період з 01.08.2022 по 30.09.2022 здійснювалося поза межами договірних відносин, передбачених для постачальника «останньої надії» умовами типового договору та, керуючись принципом «jura novit curia», статтею 1212 ЦК України, статтею 269 ГПК України, стягнув з Відповідача на користь Позивача вартість безпідставно набутого газу, не встановивши підстав для стягнення пені та не застосувавши відповідальність, встановлену частиною другою статті 625 ЦК України.
До подібних висновків як і суд апеляційної інстанції у цій справі дійшов Верховний Суд у постановах від 05.08.2025 у справі № 917/1297/23 та від 19.11.2025 у справі № 917/692/24 у подібних правовідносинах.
13. За наведеного колегія суддів КГС ВС в ухвалі про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду виснує про фактичне існування двох взаємовиключних моделей кваліфікації відносин щодо постачання природного газу постачальником «останньої надії», а саме: 
договірної - постачання природного газу постачальником «останньої надії» здійснюється на підставі відповідного правового регулювання; договір з постачальником «останньої надії» є публічним договором приєднання, який вважається укладеним з моменту початку фактичного постачання природного газу споживачу, визначеного, зокрема, даними інформаційної платформи оператора ГТС та фактом включення споживача до Реєстру постачальника «останньої надії». За такого підходу фактичне постачання газу, підтверджене відповідними даними, означає існування договірних відносин і виключає можливість перекваліфікації спору на кондикційний; 
та кондикційної - виходить із протилежного: якщо у споживача існувала прострочена заборгованість перед постачальником «останньої надії», якщо строк постачання був перевищений, а виключення, передбачені частиною другою статті 15 Закону України «Про ринок природного газу», не застосовуються, то укладення договору постачання природного газу постачальником «останньої надії» є неправомірним або взагалі неможливим, а тому вже спожитий газ може бути предметом вимоги про повернення вартості безпідставно набутого майна за статтями 1212, 1213 ЦК України (саме така позиція відображена у справі № 917/1297/23 і фактично була прийнята апеляційним судом у цій справі, яка переглядається).
14. Проблема співіснування цих двох моделей, на думку колегії суддів КГС ВС, полягає в тому, що вони також породжують принципово різну відповідальність: за договірної моделі підлягають стягненню основний борг, пеня, 3 % річних та інфляційні втрати (у разі їх заявлення); за кондикційної моделі - стягується вартість безпідставно набутого майна, визначена не за ціною договору, а за іншим критерієм.
15. В ухвалі про передачу КГС ВС вказує, що аналіз названих нормативно-правових актів дає підстави для висновку про те, що підтверджене даними оператора ГТС фактичне постачання природного газу споживачу є належною та достатньою обставиною для визнання укладеним договору постачання природного газу постачальником «останньої надії» в силу норм статті 15 Закону України «Про ринок природнього газу»; такий договір укладається шляхом публічної оферти постачальника та її акцептування відповідним споживачем через сам факт постачання природного газу, а тому такі відносини між сторонами є договірними, а не кондиційними у розмінні статті 1212 ЦК України. Водночас обставини, визначені статтею 15 Закону України «Про ринок природного газу» (зокрема, наявність простроченої заборгованості; неможливість постачання природного газу постачальником «останньої надії» споживачу із перевищенням 60-добового терміну протягом календарного року (за винятком оператора газорозподільної системи у певний період), не можуть свідчити про те, що договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» є неукладеним у разі непереривного фактичного постачання природного газу споживачу. 
Наявність вказаних обставин не може звільняти споживача від обов'язку оплатити вже поставлений природній газ або ж сплачувати його у меншій сумі. Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). 
Перекваліфікація у цьому разі договірної вимоги на кондикційну, враховуючи принцип «jura novit curia» (суд знає закони), підриватиме стабільність відносин на ринку газу, створюючи правову невизначеність щодо розрахунків, суперечить самій правовій природі діяльності постачальника «останньої надії», що недопустимо. Обставина наявності системних недоліків у роботі інформаційної платформи (реєстрації операторів ГРМ у реєстрі постачальника «останньої надії» на інформаційній платформі, що здійснюється в автоматичному режимі (абзац 7 пункт 2 глава 5 розділ IV Кодексу ГТС) може не узгоджуватися з приписами абзацу 3 частини другої статті 15 Закону «Про ринок природного газу», зокрема, за наявності у споживачів простроченої заборгованості [що унеможливлює укладення договору між такими споживачами та постачальником «останньої надії» (див. пункти 82-85 постанови Верховного Суду від 07.08.2024 у справі № 910/1007/22)] також не може нівелювати чіткі норми Закону щодо моменту визнання договору постачання природного газу постачальником «останньої надії» укладеним.
У разі звернення особи з позовом про стягнення заборгованості (договірні правовідносини), сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України, пені, перекваліфікація у цьому разі договірної вимоги на кондикційну, враховуючи принцип «jura novit curia» може зумовити порушення права особи на справедливий суд.
16. На обґрунтування кількісного критерію існування виключної правової проблеми КГС ВС в ухвалі посилається на судові рішення у справах № 904/1808/24, № 910/10819/24, № 916/3889/23, № 916/2298/24, в яких суди першої та апеляційної інстанцій за подібних правовідносин доходили різних висновків щодо кваліфікації цих правовідносин: в одних випадках як таких, що виникли на підставі договору, в інших - як таких, що не є договірними, що зумовлює їх перекваліфікацію та застосування норм статей 1212,1213 ЦК України.   
17. Відповідно до частини п'ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
18. Згідно із частиною першою статті 301 ГПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження. Частиною третьою цієї ж статті встановлено, що розгляд справ у суді касаційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
19. Відповідно до частини другої статті 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є необов'язковою. При цьому в частині другій статті 121 цього Кодексу зазначено, що ухвала, якою суд повідомляє про призначення судового засідання, повинна містити, зокрема, вказівку про те, що участь особи не є обов'язковою.
20. Наведені підстави є достатніми для прийняття та призначення цієї справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про те, що їх явка не є обов'язковою.
Керуючись статтями 120, 121, 233-235, 301, частиною п'ятою статті 302 Господарського процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду
 
УХВАЛИЛА:
1.    Прийняти до розгляду справу № 904/1809/24.
2.    Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження на 17 червня 2026 о 10 годині 00 хвилин у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.
3.    Повідомити учасників справи № 904/1809/24, що їх явка не є обов'язковою.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
  Суддя-доповідач К. М. Пільков Судді:О. В. БілоконьМ. В. Мазур  О. Л. БулейкоН. М. Мартинюк  І. А. ВоробйоваС. О. Погрібний  М. М. ГімонН. С. Стефанів  О. А. ГубськаТ. Г. Стрелець  А. А. ЄмецьО. В. Ступак  С. І. КравченкоО. С. Ткачук  О. В. Кривенда