Справа № 344/19665/21 
Провадження № 22-ц/4808/339/26 
Провадження № 22-ц/4808/321/26
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої   Томин О.О.,
суддів:   Луганської В.М., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря Кузнєцова В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_1 , правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Аукціонний центр Західний», на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 жовтня 2025 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2025 року, ухвалені в складі судді Антоняка Т.М. у м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , правонаступником яких є Товариство з обмеженою відповідальністю «Аукціонний центр Західний», треті особи: ОСОБА_5 , Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Івано-Франківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні коридором у житловому будинку,
в с т а н о в и в:
У грудні 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні коридором у житловому будинку.
В обґрунтування позову зазначили, що вони є власниками квартир АДРЕСА_1 ( ОСОБА_2 ) та АДРЕСА_2 ( ОСОБА_3 ) у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_4 у рівних частках.
Відповідачі без дозволу та згоди співвласників багатоквартирного будинку приєднали частину коридору спільного користування до своєї квартири АДРЕСА_4 шляхом встановлення цегляної добудови. У цій добудові відповідачі облаштували санвузол, вхід до якого зробили зі своєї квартири, вирізавши стіну та встановивши двері зі своєї кухні. Таким чином, відповідачі зробили реконструкцію своєї квартири, збільшивши її площу за рахунок коридору, який є спільною сумісною власністю співвласників будинку.
За твердженням позивачів такими діями відповідачі значно зменшили площу коридору та ускладнили доступ до горища. Демонтували стаціонарні дерев`яні сходи, які вели на горище, а своєю добудовою закрили частину входу до нього. Позивачі зазначили, що демонтувавши дерев`яні сходи, відповідачі нанесли матеріальні збитки майну, яке належить на праві спільної сумісної власності всім співвласникам. Також під стаціонарними сходами, які вели на горище, був простір, де власники квартир могли зберігати своє майно.
Крім того, внаслідок проведеної реконструкції відповідачі ускладнили вхід до квартири ОСОБА_3 , зокрема через неможливість занесення та винесення великогабаритних речей, заїзду дитячого візка тощо. При відкритих дверях квартири ОСОБА_3 , як зазначено у позові, пройти коридором, який залишився, неможливо.
Таким чином, вважають, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без згоди співвласників багатоквартирного будинку самовільно захопили частину коридору, демонтували сходи та здійснили добудову до своєї квартири, чим позбавили інших співвласників можливості користуватися спільним майном.
Посилаючись на зазначені обставини та норми законодавства, просили суд зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні коридором в багатоквартирному будинку АДРЕСА_3 шляхом здійснення за власний рахунок знесення (демонтажу) цегляної добудови до своєї квартири; встановлення демонтованих ними дерев`яних сходів, які ведуть на горище та приведення коридору у попередній стан, який існував до здійснення ними реконструкції, а також стягнути понесені судові витрати.
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 травня 2023 року позов було задоволено. Ухвалено зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні коридором у багатоквартирному будинку АДРЕСА_3 шляхом здійснення за власний рахунок знесення (демонтажу) цегляної добудови до своєї квартири; встановлення, демонтованих ними дерев`яних сходів, які ведуть горище та приведення коридору у попередній стан, який існував до здійснення ними реконструкції. Вирішено питання про стягнення судових витрат з відповідачів на користь позивачів.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 25 жовтня 2023 року задоволено заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення. Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 02 травня 2023 року скасовано. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2023 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів - Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Івано-Франківської міської ради.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12 березня 2024 року до участі у справі за залучено третю особу, яка не заявляє самостійних на стороні позивачів – ОСОБА_5 .
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 жовтня 2025 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні коридором у багатоквартирному будинку АДРЕСА_3 шляхом здійснення за власний рахунок знесення (демонтажу) цегляної добудови до своєї квартири; встановлення демонтованих ними дерев`яних сходів, які ведуть на горище та приведення коридору у попередній стан, який існував до здійснення ними реконструкції. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на оплату судового збору у розмірі 227 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на оплату судового збору у розмірі 227 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати на оплату судового збору у розмірі 227 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені витрати на оплату судового збору у розмірі 227 грн.
Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2025 року вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000 грн та витрати на проведення будівельно-технічної експертизи у розмірі 9 550,80 грн.
Не погоджуючись із вказаними рішенням від 23 жовтня 2025 року та додатковим рішенням від 03 грудня 2025 року, ОСОБА_1 подала апеляційні скарги. Вважає такі рішення незаконними та необґрунтованими, ухваленими із порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.
Вказує, що суд при розгляді справи не дослідив, що відповідачі влаштували спірний санвузол у належній їм на праві приватної власності частині нежитлового приміщення – коридорі. Проведення перепланування в нежитловому приміщенні, належному відповідачам на праві приватної власності, не вимагає оформлення дозвільних документів, оскільки роботи такого роду не належать до будівельних та не потребують отримання дозволів на будівництво, а функціональне призначення приміщення не змінилося. Право власності на спірне приміщення, зареєстроване належним чином, судом не досліджувалося.
Наголошує, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 02.06.1998 відповідачам у рівних частках належить квартира АДРЕСА_5 загальною площею 33,3 кв.м. Вказана квартира складається з кімнати площею 18,1 кв.м., кухні площею 9,0 кв.м., коридору І площею 3,5 кв.м. та коридору ІІ площею 2,7 кв.м. Так, до загальної площі квартири включено 1/3 площі приміщень загального користування, а саме коридору І площею 3,5 кв.м. та коридору ІІ площею 2,7 кв.м.
Водночас ОСОБА_2 набула у власність 19/100 частин квартири АДРЕСА_2 , що становить 9,4 кв.м. Відтак, позивачі не мають оформленого права власності на вказані приміщення коридорів І та ІІ, що не було враховано судом першої інстанції під час ухвалення рішення.
Крім того, приміщення коридору є відкритим для загального користування, і будь-яких перешкод у його використанні, як і в доступі на горище будинку, немає.
Вказує, що ОСОБА_2 без згоди апелянтки та без відповідних дозволів провела реконструкцію своєї квартири з долученням частини горища загального користування, за рахунок коридору відповідачів влаштувала вхід на мансардний поверх своєї квартири. Відтак, саме позивачка порушила право спільної власності відповідачів, незаконно збільшила площу своєї квартири, зареєструвала на неї право власності після реконструкції горища та влаштувала у спірному коридорі сходи на збудований нею мансардний поверх.
Також апелянтка зазначає, що суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 2 ст. 223 ЦПК України розглянув справу у першому судовому засіданні, незважаючи на наявність у матеріалах справи клопотання про відкладення розгляду справи, та не заслухав доводи відповідачів щодо обставин справи.
Крім того, звертає увагу суду, що 28 жовтня 2025 року відповідачі продали належну їм квартиру АДРЕСА_5 , яку придбало ТОВ «Аукціонний центр Західний».
Враховуючи наведене, просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні коридором у багатоквартирному будинку відмовити, вирішити питання про розподіл судових витрат.
Оскаржуючи додаткове рішення суду, зазначає, що 28.10.2025 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які є відповідачами у справі, продали, а ТОВ «Аукціонний центр Західний» придбало на підставі Договору купівлі-продажу № 1780 належну їм квартиру АДРЕСА_5 . Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Матеріалами справи підтверджується подання ТОВ «Аукціонний центр Західний» заяви про залучення до участі у справі № 344/19665/21 як правонаступника. Проте суд всупереч вимогам ст. 55 ЦПК України залишив цю заяву без розгляду, не прийнявши процесуального рішення по суті, а відтак безпідставно стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу та витрати на проведення будівельно-технічної експертизи.
Щодо заявленої ОСОБА_2 суми витрат на правничу допомогу в розмірі 17 000,00 грн вказує, що судом не взято до уваги подані нею заперечення, викладені письмово у відповідній заяві. Так, суд першої інстанції не дослідив реальний обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, не встановив час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, не з`ясував співмірності гонорару складності справи, а відтак безпідставно задовольнив заяву позивача у повному обсязі.
Вважає, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу є необґрунтованим, непропорційним предмету спору та неспівмірним зі складністю справи. Крім того, до стягнення заявлено суми, які не відповідають фактичному обсягу наданої адвокатом правничої допомоги.
Просить оскаржуване додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення понесених судових витрат відмовити.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали відзив на апеляційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 жовтня 2025 року. Вважають, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.
Вказують, що судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_5 є однокімнатною, складається з однієї кімнати та кухні, інших приміщень у квартирі немає. Цей факт підтверджується копією плану будинку з інвентаризаційної справи. Згідно з планом у будинку АДРЕСА_3 є коридор загального користування, який складається з двох частин. У цьому коридорі знаходяться вхідні двері в будинок та вхідні двері до квартири АДРЕСА_2 позивачки ОСОБА_3 , до квартири АДРЕСА_1 позивачки ОСОБА_2 та до квартири АДРЕСА_4 відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , а також вихід на горище. Іншого входу в будинок і іншого доступу до квартир немає, тобто ним користуються всі співвласники квартир. Також у плані будинку наявні дерев`яні сходи, які вели на горище до здійснення добудови.
Однак, за твердженням позивачів, відповідачі здійснили добудову санітарного вузла до своєї квартири, чим порушили право співвласників квартир будинку на користування коридором та належний доступ до горища. Вказану добудову було здійснено без відповідних дозволів та документів, без дотримання чинних будівельних норм і правил, без згоди співвласників квартир будинку, тобто з порушенням встановленої законодавством процедури здійснення відповідних будівельних робіт. Ці порушення підтверджені висновком експерта, відповідно до якого виконані роботи з влаштування у квартирі відповідачів санвузла не відповідають вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва (містобудівним, протипожежним).
Твердження апелянтки про те, що вона не має відношення до перепланування в будинку та що приміщення коридору є відкритим, а перешкод у його користуванні й у доступі на горище немає, на думку позивачів, не заслуговують на увагу, оскільки не відповідають дійсним обставинам справи та не підтверджені жодними доказами. Натомість судом першої інстанції встановлено, що позивачі обмежені в користуванні коридором загального користування, оскільки відповідачі захопили частину такого коридору та приєднали її до своєї квартири АДРЕСА_4 , де облаштували санвузол. Вхід до нього зробили зі своєї квартири, вирізавши несучу стіну та встановивши двері з кухні. Таким чином, відповідачі зробили реконструкцію своєї квартири, збільшивши її площу за рахунок коридору, який є спільною сумісною власністю співвласників будинку. Такими діями вони значно зменшили площу коридору, а також ускладнили доступ до горища, демонтувавши стаціонарні дерев`яні сходи та перекривши частину входу на нього. Крім того, вказана спірна добудова загрожує подальшій безпечній експлуатації будинку, який є пам`яткою культурної спадщини місцевого значення.
Зазначають, що завдано майнову шкоду майну позивачам як власникам квартир, так і будинку в цілому, оскільки були демонтовані стаціонарні дерев`яні сходи, що вели на горище. Твердження апелянтки про те, що сходи втратили міцність і стали непридатними до використання, не відповідають дійсності, оскільки вони були в належному стані і всі власники квартир ними користувалися.
Водночас повідомляють, що на даний час на новому розгляді в Івано-Франківському міському суді перебуває справа № 344/2910/23 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» про визнання частково недійсними та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло в частині долучення до загальної площі квартири 1/3 площі загального користування. У межах вказаної справи постановою Верховного Суду від 03 грудня 2025 року було скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 12 січня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
З урахуванням викладеного, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Також ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2025 року.
Зазначає, що суд першої інстанції правильно оцінив докази, які підтверджують понесені нею судові витрати на правничу допомогу та проведення будівельно-технічної експертизи, а їх розмір підтверджений договором про надання правничої допомоги, додатковою угодою, актом наданих послуг та квитанціями про оплату.
Зазначає, що апелянткою не доведено підстав для скасування додаткового рішення суду та не наведено порушень норм матеріального чи процесуального права.
Також зазначає, що справа перебувала на розгляді суду з грудня 2021 року, а на час ухвалення рішення 23 жовтня 2025 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були співвласниками квартири АДРЕСА_5 . Договір купівлі-продажу квартири укладено 28 жовтня 2025 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції. Тому посилання апелянтки на перехід прав і обов`язків до ТОВ «Аукціонний центр Західний» судом не було взято до уваги.
Водночас, наголошує, що в прохальній частині апелянтка просить скасувати додаткове судове рішення щодо стягнення судових витрат не тільки щодо себе, а і щодо іншої відповідачки, що виходить за межі її процесуальних прав.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду – без змін.
Інші учасники справи правом на подання відзивів на апеляційні скарги не скористалися.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 березня 2026 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про залучення правонаступника. Залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Аукціонний центр Західний» як правонаступника відповідачів  ОСОБА_1 та  ОСОБА_4 до участі у справі.
У судовому засіданні апеляційного суду представник позивачів – адвокат Шкурлатовська Г.І. (в залі суду) щодо задоволення апеляційних скарг заперечила, просила рішення та додаткове рішення суду залишити без змін.
Представник апелянта та треті особи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності неприбулих учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 жовтня 2025 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2025 року зазначеним вимогам відповідають.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 77262623 від 28.12.2016 ОСОБА_2 є власником трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 80,3 кв.м., житловою площею 37 кв.м. (т. 1, а.с. 10).
ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., відповідно до Свідоцтва на право власності на житло від 16.12.1997 та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.06.2015 (т. 1, а.с. 13, 14).
Розпорядженням міського голови від 19.05.1998 № 163-р «Про приватизацію квартир державного житлового фонду» надано дозвіл на приватизацію квартир ЖЕО №№ 1, АДРЕСА_4 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_12 , зокрема ОСОБА_1 - на квартиру АДРЕСА_5 .
02.06.1998 Агентством по приватизації державного житлового фонду видано Свідоцтво про право власності на житло, яке посвідчує, що квартира за адресою: АДРЕСА_13 дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї – ОСОБА_7 (дочці) в рівних долях. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 33,3 кв.м. Характеристика квартири та її обладнання наведені у технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва. Свідоцтво видано згідно з Розпорядженням МВК від 19.05.1998 № 163-р (т. 1, а.с. 15).
21.12.2005 після реєстрації шлюбу прізвище відповідачки ОСОБА_7 змінено на « ОСОБА_8 », що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 21.09.2021 (т. 1, а.с. 16).
За змістом відповіді Департаменту містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради на адвокатський запит від 29.12.2021 № 14/31.1-18/736 Департаментом не видавалися містобудівні умови та обмеження для реконструкції квартири АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 50).
Згідно з розпорядженням Представника Президента України від 23.03.1994 № 77 будинок за адресою: АДРЕСА_3 є пам`яткою культурної спадщини місцевого значення (т. 1, а.с. 175).
Листом від 21.02.2023 № 139/01-012/054 Управління культури, національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації у відповідь на адвокатський запит повідомило, що до Управління щодо погодження (надання дозволу, висновку) на проведення ремонтно-реставраційних (будівельних) робіт на зазначеній пам`ятці архітектури не зверталися, такі дозвільні документи не видавалися. Охоронний договір з власниками, користувачами зазначеної пам`ятки (її частини) Управлінням не укладався (т. 1, а.с. 92).
У своїх поясненнях від 28.12.2023 Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Івано-Франківської міської ради зазначало, що згідно даних Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва відсутня інформація про права на виконання будівельних робіт чи прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію щодо реконструкції коридору з дорученням до квартири в будинку АДРЕСА_3 (замовники: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ) (т. 1, а.с. 172-174).
Згідно з листом Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» від 01.08.2022 в будинку АДРЕСА_3 була змінена нумерація квартир, а саме: номер квартири АДРЕСА_14 ; номер квартири АДРЕСА_4 змінено на номер 1; номер квартири АДРЕСА_2 змінено на номер 4; номер квартири АДРЕСА_9 змінено на номер 3. В матеріалах інвентарної справи на будинок АДРЕСА_3 відсутні відомості щодо підстав зміни нумерації квартир (т. 1, а.с. 93).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 травня 2023 року у цивільній справі № 344/296/22, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року, і яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – Державний реєстратор Обласного Комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» Кравченко Ольга Ярославівна, ОСОБА_3 , про скасування рішення державного реєстратора та реєстрації права власності на квартиру (т. 1, а.с. 149-153).
У цій справі ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12 грудня 2024 року було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (вул. Національної Гвардії, 14, м. Івано-Франківськ) (т. 2, а.с. 28-31).
Згідно Висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № СЕ-19/109-24/17800-БТ від 25.06.2025 виконані будівельні роботи з реконструкції (добудови санітарно-технічного вузла) в квартирі АДРЕСА_5 не відповідають вимогам нормативно-правових актів в галузі будівництва (містобудівним, протипожежним), не відповідають вимогам норм ДБН В1.1-7:2016 «Пожежна безпека об`єктів будівництва». Функціональне призначення приміщення будинку АДРЕСА_3 , в якому здійснено добудову санітарно-технічного вузла до квартири АДРЕСА_4 , згідно з ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки», відноситься до нежитлового приміщення, а саме тамбура. Роботи з влаштування санвузла у квартирі АДРЕСА_5 відносяться до реконструкції. Виконані роботи з влаштування у квартирі АДРЕСА_5 санвузла не відповідають вимогам нормативно-правових актів в галузі будівництва (містобудівним, протипожежним) (т. 2, а.с. 85-134).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що порушення прав позивачів щодо користування приміщенням загального користування у даному випадку доведено, оскільки всі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Приєднання спільного коридору шляхом встановлення цегляної добудови відповідачі здійснили без відповідних дозволів, без дотримання вимог чинних будівельних норм і правил, без згоди співвласників квартир будинку, тобто з порушенням встановленої законодавством процедури здійснення відповідних будівельних робіт, що підтверджується наявними доказами у справі. Відтак, заявлені позовні вимоги підставними.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд зазначав, що оскільки позов задоволено, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000,00 грн та витрати на проведення будівельно-технічної експертизи у розмірі 9 550,00 грн. Такі витрати підтверджені належними доказами, що долучені до матеріалів справи. А на час ухвалення рішення судом саме ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були співвласниками квартири АДРЕСА_5 , щодо добудови до якої вирішувався спір.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Частиною першою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частин 1, 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Частиною 2 статті 382 ЦК України визначено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.
Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Отже, допоміжні приміщення стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій.
Частиною другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (пункт 1 частини першої та частина друга статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що переобладнання або перепланування допоміжних приміщень може бути здійснено з дотримання встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють на праві спільної власності.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачі посилались на те, що під час реконструкції квартири відповідачів АДРЕСА_5 до її загальної площі безпідставно включені приміщення коридору спільного користування, чим порушені майнові права та інтереси інших співвласників багатоквартирного будинку.
Матеріалами справи підтверджено, що приєднання частини спільного коридору до квартири шляхом встановлення цегляної добудови і облаштування там санітарно-технічного вузла відповідачі здійснили без відповідних дозволів, без дотримання вимог чинних будівельних норм і правил, без згоди співвласників квартир будинку.
Згідно Висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № СЕ-19/109-24/17800-БТ від 25.06.2025, призначеної за ухвалою суду, функціональне призначення приміщення будинку АДРЕСА_3 , в якому здійснено добудову санітарно-технічного вузла до квартири АДРЕСА_4 , згідно з ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки», відноситься до нежитлового приміщення, а саме тамбура.
При цьому експертом зазначено, що в частині тамбура, біля входу в квартиру АДРЕСА_4 , виконано будівельно-монтажні роботи по зведенню добудови. Розмір добудови із приміщення тамбура становить 2,217 м * 1,096 м, висотою 3,014 м. Дверей чи дверного отвору в прибудоване приміщення із тамбура не встановлено.
Вказано, що тамбур – це прохідний простір між дверима, призначений для захисту від проникнення холодного повітря в опалювальний період та теплого повітря в неопалювальний період, диму і запахів та розташований при вході до будинку у сходову клітку або інші приміщення. Він не призначений для постійного перебування людей і не використовується як житлове або основне експлуатаційне приміщення. Це приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду (т. 2, а.с. 117 (зворот)).
Відповідно до копії поверхового плану будинку у місці здійсненої добудови до квартири АДРЕСА_4 відповідачів були встановлені дерев`яні сходи, які вели на горище (т. 1, а.с. 88-89, т. 2, а.с. 117).
Вищевказаними нормами права щодо режиму спільного майна багатоквартирного будинку і порядку користування ним спростовуються доводи апелянта про те, що відповідачі влаштували спірний санвузол у належній їм на праві приватної власності частині нежитлового приміщення. А також, що позивачі не мають оформленого права власності на вказані приміщення коридорів.
У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.
Порушення принципу спільності здійснення права спільної сумісної власності на шкоду інтересам інших співвласників спірного коридору є достатньою підставою для задоволення вимог про усунення перешкод у користуванні таким з метою відновлення можливості повноцінно користування спільним майном.
Викладене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, що містяться у постанові від 28 травня 2020 року у справі №442/6503/15-ц.
З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про наявність порушеного права позивачів діями відповідачів та необхідність усунення таких перешкод у користуванні коридором у багатоквартирному будинку шляхом здійснення за власний рахунок знесення (демонтажу) цегляної добудови до своєї квартири, встановлення демонтованих ними дерев`яних сходів, які ведуть горище та приведення коридору у попередній стан, який існував до здійснення ними реконструкції, є законними та обґрунтованими.
Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 без згоди апелянтки та без відповідних дозволів провела реконструкцію своєї квартири з долученням частини горища загального користування, відтак, саме позивачка порушила право спільної власності відповідачів, суд не бере до уваги, оскілки такі не є предметом розгляду цієї справи.
Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції всупереч вимогам закону розглянув справу у першому судовому засіданні, незважаючи на наявність у матеріалах справи клопотання про відкладення розгляду справи, та не заслухав доводи відповідачів щодо обставин справи, то апеляційний суд наголошує, що вказана справа перебувала на розгляді Івано-Франківського міського суду з 2021 року. Відповідачі мали достатньо часу подати свої заперечення проти позву, докази та обґрунтування. Разом з тим, огляд справи неодноразово відкладався, в тому числі, за клопотанням відповідача.
Інші доводи апелянта також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а фактично зводяться до незгоди з рішенням суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції. І доводи апеляційної скарги не є підставою для зміни чи скасування вказаного судового рішення.
Що ж стосується доводів апелянта про неправомірність додаткового рішення Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2025 року, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Розподіл судових витрат між сторонами врегульовано статтею 141 ЦПК України.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У справі, додаткове рішення в якій переглядається, рішенням суду першої інстанції позов задоволено. Позивачем ОСОБА_2 у строк, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України (21.10.2025) подано заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат.
У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач долучила копії Договору про надання правової допомоги від 01.12.2021 (т. 2, а.с. 174-175) та Додаткової угоди № 1-4 до Договору про надання правової допомоги від 08.12.2021 (т. 2, а.с. 176); Акт про надання правничої професійної допомоги згідно з Договором про надання правової допомоги від 20.10.2025 (т. 2, а.с. 177); квитанції про оплату ОСОБА_2 послуг адвоката Шкурлатовської Г.І. на загальну суму 17 000,00 грн (т. 2, а.с. 178).
Також позивачем долучено копію Рахунку-фактури № 25-01 від 02.01.2025 та квитанцію на оплату проведення експертизи на суму 9550,80 грн (т. 2, а.с. 179, 180).
Частиною 4 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно із ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до п. 3 Додаткової угоди № 1-4 до Договору про надання правової допомоги від 08.12.2021 сторони дійшли згоди, що вартість надання адвокатом однієї години правової допомоги становить 1 000,00 грн.
Згідно п. 4 Додаткової угоди № 1-4 до Договору про надання правової допомоги від 08.12.2021 сторони домовились, що вартість підготовки і участь адвоката в одному судовому засіданні в суді першої інстанції становить фіксований розмір – 1 000,00 грн.
Як вбачається з Акту про надання правничої професійної допомоги згідно з Договором про надання правової допомоги від 20.10.2025, правова допомога адвоката  ОСОБА_2 – Шкурлатовської Г.І. під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції полягала в: опрацювання законодавства, підготовка та написання позовної заяви (тривалість 4 год, вартість 4 000,00 грн), підготовка та написання письмових пояснень (тривалість 2 год, вартість 2 000,00 грн), підготовка та написання заяви про признання судової будівельно-технічної експертизи (тривалість 2 год, вартість 2 000,00 грн), участь у проведенні судової будівельно-технічної експертизи (тривалість 1 год, вартість 1 000,00 грн), підготовка та участь в судових засіданнях у Івано-Франківському міському суді (28.11.2023, 31.01.2024, 12.03.2024, 10.12.2024, 12.12.2024, 23.07.2025, 16.09.2025, 16.10.2025) (тривалість 8 год, вартість 8 000,00 грн). Всього на суму 17 000,00 грн.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції зазначав, що такий розмір витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмету задоволеного позову.
А доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не дослідив реальний обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, безпідставно задовольнив заяву позивача у повному обсязі спростовуються вищевикладеним.
Суд дав оцінку доводам заявника та запереченням відповідача, вважав, що зазначений розмір витрат належним чином доведений.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком.
З огляду на задоволення позовних вимог, значну тривалість розгляду справи та її значення для сторін, характер виконаної адвокатом роботи, що підтверджено належними доказами, стягнута сума витрат на правничу допомогу є співмірною та обґрунтованою.
Також судом першої інстанції вірно зазначено, що на час ухвалення рішення у справі співвласниками квартири АДРЕСА_5 були ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ТОВ «Аукціонний центр Західний» набув таке майно на підставі договору купівлі-продажу від 28.10.2025. Тому судом стягнуто витрати на правничу допомогу та на проведення експертизи із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 .
Додаткове рішення суду є невід`ємною складовою основного судового рішення, ухвалюється тим же складом суду для вирішення питань, які були предметом розгляду, але не були вирішені в основному рішенні (в тому числі, про розподіл судових витрат), не може змінювати суті основного рішення, скасовувати його, або вирішувати питання, що не були предметом розгляду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення та додаткове рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Аукціонний центр Західний», залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 жовтня 2025 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:        О.О. Томин
Судді:         В.М. Луганська
О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 29 квітня 2026 року.