П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2026 року м. Київ

Справа № 753/82/26
Провадження: № 22-ц/824/9340/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Желепи О. В., Поліщук Н. В., 

розглянувши в порядку письмового провадженняапеляційну скаргу адвоката Пустового Максима Володимировича в інтересах ОСОБА_1 
на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 лютого 2026 року, постановлену під головуванням судді Коренюк А. М.,
у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування, усунення перешкод у користуванні майном,

в с т а н о в и в:

У грудні 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду із вказаним позовом, у якому просили визнати за ними право власності на нерухоме майно у порядку спадкування після смерті спадкодавця, а також усунути перешкоди у користуванні спірним майном.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: зазначення всіх осіб, на права та обов`язки яких можуть вплинути спірні правовідносини, надання доказів направлення учасникам справи копій позовної заяви з доданими документами, підтвердження належної сплати судового збору, а також усунення недоліків, які, на думку суду, полягали у частковій нечитабельності доданих до позову документів.
23 лютого 2026 року представником позивачів, адвокатом Пустовим М. В., до Дарницького районного суду міста Києва подано письмові пояснення та клопотання про продовження строку для усунення недоліків позовної заяви у зв`язку з необхідністю отримання відповідей на адвокатські запити щодо підтвердження зарахування сплаченого судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, а також повторно подано додатки та письмові докази на виконання вимог ухвали суду.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 лютого 2026 року позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування та усунення перешкод у користуванні майном повернуто позивачам.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Пустовий М. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що після отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху представником позивачів було вжито всіх необхідних заходів для усунення зазначених судом недоліків, зокрема, подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи, здійснено ознайомлення зі справою, направлено адвокатські запити щодо підтвердження зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, подано письмові пояснення з повторним долученням усіх додатків до позовної заяви, а також докази направлення копій позовної заяви іншим учасникам справи.
Крім того, зазначав, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про несплату судового збору, оскільки судовий збір був сплачений у повному обсязі, а факт його зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджується відповідями ГУ Державної казначейської служби у м. Києві та ДП «Інформаційні судові системи». При цьому, наголошував, що обов`язок перевірки зарахування судового збору покладається саме на суд.
Також, у скарзі зазначено, що висновки суду про незазначення всіх осіб, права та обов`язки яких можуть бути порушені рішенням суду, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки у позовній заяві було визначено коло спадкоємців та наведено відомості про нотаріуса, яким заведено спадкову справу.
Окремо, звертав увагу на те, що твердження суду про неможливість продовження строку для усунення недоліків суперечить положенням статті 127 ЦПК України, якою прямо передбачено право суду продовжити встановлений процесуальний строк за заявою учасника справи.
Крім того, вказував, що повернення позовної заяви за наведених обставин є непропорційним обмеженням права позивачів на доступ до правосуддя та суперечить практиці Європейського суду з прав людини щодо недопустимості надмірного формалізму при вирішенні питання про прийняття позовної заяви до розгляду.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
У відзиві на апеляційну скаргу представник КМР, Шаркова А. О. вважала що апелянтами не доведено належними та допустимими доказами усунення недоліків, визначених ухвалою суду про залишення позовної заяви без руху. Крім того, вважає, що повернення позову не перешкоджає позивачу звернутися до суду з новим позовом після усунення недоліків.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами у встановлений ухвалою суду строк не усунуто недоліки позовної заяви, а саме: не зазначено всіх осіб, на права та обов`язки яких можуть вплинути спірні правовідносини, не надано належних доказів направлення іншим учасникам справи копій позовної заяви та доданих до неї документів, не підтверджено належну сплату судового збору, а також не усунуто недоліки, пов`язані із частковою нечитабельністю поданих до суду документів.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що ЦПК України не передбачає можливості продовження строку для усунення недоліків позовної заяви, а тому дійшов висновку про необхідність повернення позовної заяви на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України.
Перевіривши такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У ч. 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», заява № 12964/87, § 59).
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97 проти України», заява № 19164/04).
Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
Позовна заява повинна відповідати вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
Щодо учасників справи колегія суддів зазначає таке.
При поданні позовної заяви представником позивачів було визначено осіб, до яких пред`явлено позовні вимоги, а саме: ОСОБА_3 та Київську міську раду, що відповідає положенням статей 42, 48 ЦПК України.
Крім того, у позовній заяві наведено відомості щодо кола спадкоємців після смерті ОСОБА_4 , зокрема, зазначено, що спадкоємцями є її колишній чоловік ОСОБА_3 , син    ОСОБА_1 та дочка    ОСОБА_2 , а також вказано дані приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черниш М. О., яким заведено спадкову справу № 65693290.
Водночас, колегія суддів зауважує, що сам по собі висновок суду першої інстанції про не зазначення усіх осіб, на права та обов`язки яких може вплинути рішення у справі, не може бути підставою для повернення позовної заяви.
Відповідно до положень статті 53 ЦПК України питання про залучення третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору вирішується судом після відкриття провадження у справі, як за заявою учасників справи, так і з ініціативи суду.
При цьому, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є процесуальним правом позивача, тоді як встановлення належності відповідачів та остаточного кола учасників справи належить до повноважень суду під час розгляду справи по суті, а не на стадії вирішення питання про відкриття провадження. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.
Отже, наведені судом першої інстанції обставини не свідчили про невідповідність позовної заяви вимогам статей 175, 177 ЦПК України та не перешкоджали відкриттю провадження у справі.
Щодо надсилання копії позовної заяви та доданих до неї документів учасникам справи, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 177 ЦПК України у разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви докази надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.
Частиною сьомою статті 43 ЦПК України визначено, що документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про його наявність, у паперовій формі листом з описом вкладення.
Як убачається з матеріалів справи та доводів апеляційної скарги, при поданні позовної заяви представником позивачів було направлено копії позовної заяви з усіма додатками іншим учасникам справи, відповідачам ОСОБА_3 та Київській міській раді(а. с. 34 - 36).
Оскільки у відповідача, ОСОБА_3 , був відсутній електронний кабінет у системі ЄСІТС, копію позовної заяви з доданими документами було направлено поштовим зв`язком цінним листом з описом вкладення, що підтверджується описом вкладення, накладною та фіскальним чеком (а. с. 34).
Водночас Київській міській раді копію позовної заяви та доданих до неї документів було направлено через підсистему «Електронний суд» до її зареєстрованого електронного кабінету, що підтверджується відповідною карткою руху заяви.
Крім того, зазначені докази направлення документів учасникам справи були повторно подані представником позивачів на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що позивачами було виконано вимоги статей 43, 177 ЦПК України щодо направлення іншим учасникам справи копій позовної заяви та доданих до неї документів, а тому висновок суду першої інстанції про неусунення відповідних недоліків є таким, що не відповідає матеріалам справи.
Щодо сплати та правильності розрахунку судового збору позивачами, колегія суддів зазначає таке.
Як убачається з матеріалів справи, перед поданням позовної заяви представником позивачів, адвокатом Пустовим М.В., 09 липня 2024 року з власного карткового рахунку було сплачено судовий збір в інтересах ОСОБА_2 у розмірі 17 562,40 грн та в інтересах ОСОБА_1 у розмірі 8 781,20 грн на офіційні реквізити Дарницького районного суду міста Києва через офіційний веб-сайт суду. На підтвердження сплати судового збору до позовної заяви було долучено відповідні квитанції та банківські виписки (а. с. 7-8).
Разом з тим, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху суд першої інстанції зазначив, що сплачений судовий збір не зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України.
Проте, такі висновки суду спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, листом ДП «Інформаційні судові системи» № 1122/6/11-20-26 від 26 лютого 2026 року, яким підтверджено зарахування сплаченого судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України та внесення відповідної інформації до автоматизованої системи документообігу суду.
Також, колегія суддів звертає увагуна те, що відповідно до положень статті 9 Закону України «Про судовий збір» обов`язок перевірки зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України покладається саме на суд, а не на учасника справи. У разі виникнення сумнівів щодо факту зарахування судового збору суд не позбавлений можливості звернутися із відповідним запитом до ДП «Інформаційні судові системи» чи інших уповноважених органів. Однак, у даному випадку таких дій судом першої інстанції вчинено не було.
Крім того, колегія суддів не може погодитися і з висновками суду першої інстанції щодо неналежного розміру сплаченого судового збору.
Як убачається зі змісту позовної заяви, позивачами визначено орієнтовну вартість спірного нерухомого майна - 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 - у розмірі 2 625 000 грн.
При цьому, позивачкою, ОСОБА_2 , заявлено майнову вимогу про визнання права власності на частину спірної квартири та немайнову вимогу про усунення перешкод у користуванні майном. Відтак, судовий збір підлягав сплаті з урахуванням граничного максимального розміру, встановленого Законом України «Про судовий збір», а саме, не більше п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а також ставки за вимогу немайнового характеру.
Водночас, суд першої інстанції, визначаючи розмір належного до сплати судового збору, не врахував ані встановленого законом максимального обмеження розміру судового збору, ані положень частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір», відповідно до яких при поданні процесуальних документів в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про несплату або неналежну сплату судового збору є передчасним, не ґрунтується на належній оцінці поданих доказів та не відповідає фактичним обставинам справи.
Крім того, колегія суддів зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для продовження процесуального строку на усунення недоліків позовної заяви.
Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, або з ініціативи суду.
Як убачається з матеріалів справи, 23 лютого 2026 року представником позивачів до суду було подано заяву про продовження строку для усунення недоліків позовної заяви у зв`язку з необхідністю отримання відповідей на адвокатські запити щодо підтвердження зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.
Отже, заява про продовження процесуального строку була подана до закінчення встановленого судом строку, а тому суд першої інстанції не був позбавлений можливості вирішити питання про його продовження відповідно до положень статті 127 ЦПК України.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що встановлений ухвалою суду від 22 січня 2026 року п`ятиденний строк на усунення недоліків позовної заяви міг бути продовжений судом у межах граничного строку, визначеного статтею 185 ЦПК України.А отже, висновок суду першої інстанції про те, що ЦПК України не передбачає можливості продовження строку для усунення недоліків позовної заяви, суперечить наведеним нормам процесуального закону.
Повернення позовної заяви із суто формальних підстав, які не перешкоджають її розгляду, є порушенням права на доступ до правосуддя, принцип якого проголошено ст. 55 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Відповідно до ч .4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. 
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п.1 ст.6 Конвенції.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. France», від 8 грудня 2016 року «ТОВ «Фріда» проти України»).
Згідно з вимогами ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Отже, ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 27 лютого 2026 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга адвоката Пустового М. В. в інтересах     ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з поданням апеляційної скарги, на даній стадії апеляційного провадження вирішенню не підлягає.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови подання відповідної заяви.
Оскільки оскаржуваною ухвалою було вирішено лише питання щодо повернення позовної заяви, а спір по суті між сторонами судом першої інстанції не розглядався, питання розподілу судових витрат, у тому числі витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 542,06 грн, підлягає вирішенню судом за результатами розгляду справи по суті.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Пустового Максима Володимировича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 лютого 2026 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді О. В. Желепа

Н. В. Поліщук