Справа № 357/10387/26
Провадження № 2-о/357/243/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 червня 2026 року місто Біла Церква
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді – Бондаренко О. В., за участю секретаря судового засідання – Гриненко К.С., розглянувши у порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду №3 цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,
В С Т А Н О В И В :
18.06.2026 представник заявника, адвокат Чередніченко Віталіна Анатоліївна, звернулася до суду з вказаною заявою, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 з 09 серпня 2022 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від спільного проживання вони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 . Також із ними проживає старший син заявниці від попереднього шлюбу - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сімейне життя у заявниці із ОСОБА_2 , на жаль, не складається. ОСОБА_2 зловживає алкогольними напоями та веде антисоціальний спосіб життя, ніде не працює. Він систематично вчиняє по відношенню до заявниці домашнє насильство психологічного характеру, а саме принижує її, словесно ображає, кричить, нецензурно виражається по відношенню до неї, через що він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності та працівниками поліції неодноразово виносилися термінові заборонні приписи. У стані алкогольного сп`яніння він може спричинити шкоду не тільки заявниці, а й малолітньому синові, так як були випадки, що він міг впустити дитину на підлогу, кричить до нього та ображає. Через агресивну поведінку ОСОБА_2 дитина його боїться, очевидно, що в малечі вже формується психологічна травма. Через дії кривдника страждає і старший син заявниці, оскільки ОСОБА_2 по відношенню до нього також агресивно себе поводить та постійно його ображає. Також, 01.04.2026 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було винесено вирок, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України, оскільки останній не відвідував програму для кривдників, передбачену Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Очевидно, що ОСОБА_2 висновків для себе не робить та не бажає свою поведінку виправляти на краще, а продовжує вчиняти психологічне насильство відносно своєї дружини. Так, на даний час ОСОБА_2 постійно вдома не проживає, ночує та проводить час за місцем вживання алкогольних напоїв з особами, що також зловживають алкогольними напоями. Приходить додому рідко, виключно у стані сильного алкогольного сп`яніння, вчиняє сварки та виносить домашні речі, техніку з дому для подальшої їх реалізації в ломбарди. Останні рази, коли ОСОБА_5 приходив додому, він відверто заявниці погрожував позбавити її життя. Враховуючи його агресивну поведінку та вперте небажання виправлятися, ОСОБА_6 дійсно боїться за своє життя. До того ж, заявниця має другу групу інвалідності по зору та органам дихання, незадовільний стан здоров?я, перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. А тому вона ні фізично, ні морально не здатна протистояти домашньому насильству зі сторони кривдника, та захистити себе не може в силу поганого самопочуття та пригніченого морального стану. Отже, враховуючи вищевикладене, наявна доцільність вжиття заходу тимчасового обмеження для ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_1 , оскільки, очевидно, що мало та має на даний час місце заподіяння насильства щодо заявника. До того ж вважає за доцільне просити суд встановити строк дії обмежувального припису шість місяців. Саме такий строк дії обмежувального припису в повній мірі може забезпечити захист заявниці від потенційних проявів насильства з боку заінтересованої особи, а також матиме належний ефект стосовно самої заінтересованої особи з метою усвідомлення ним негативної поведінки та унеможливлення такої поведінки в майбутньому. Тому, просила видати стосовно ОСОБА_2 обмежувальний припис на строк шість місяців із заборонами, а саме: 1) наближатися на відстань 500 метрів до місця фактичного проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , переслідувати та в будь-який іншій спосіб спілкуватися з нею; 3) вести листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
19.06.2026 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду заяву, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду заяви по суті на 22.06.2026 – 08:30.
22.06.2026 представник заявника, адвокат Чередніченко Віталіна Анатоліївна, подала до суду заяву, у якій просила проводити розгляд справи за її відсутності та без участі ОСОБА_1 , заяву вони підтримують у повному обсязі.
Заінтересована особа – ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України, причини неявки суд не повідомив.
За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини, спірні правовідносини, з посиланням на докази та норми права.
Згідно ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана, зокрема, особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні, зокрема:
3) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; 
6) кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі; 
7) обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; 
8) особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;
9) оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи; 
14) психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; 
17) фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Згідно ст. 2 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», законодавство про запобігання та протидію домашньому насильству складається з Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, цього Закону та інших нормативно-правових актів щодо недопущення насильства.
За ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється, зокрема, на осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання.
За ст. 5 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», державна політика у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямована на забезпечення комплексного інтегрованого підходу до подолання домашнього насильства, надання всебічної допомоги постраждалим особам та утвердження ненасильницького характеру приватних стосунків. Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є: 1) запобігання домашньому насильству; 2) ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 3) надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством; 4) належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки.
Згідно ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають, зокрема, постраждала особа або її представник. 
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема, заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року в справі № 754/11171/19, провадження № 61-21971св19 вказано, що «відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Тому висновок судів про неможливість задоволення вимог постраждалої щодо видачі обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав є помилковим, оскільки позбавляє заявника гарантій на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом № 2229-VIII».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року в справі № 643/20534/20, провадження № 61-8017св21, вказано, що «обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства; домашнє насильство може проявлятися у формі фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства; тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
Крім цього, з практики ЄСПЛ, що стосується розгляду справ з аналогічними правовідносинами вбачається таке: Суд нагадує, що жорстоке поводження має досягати мінімального рівня жорстокості, щоб підпадати під дію статті 3 Конвенції. Оцінка цього рівня жорстокості має відносний характер і залежить від сукупності обставин справи, таких, як: характер і контекст звернення, спосіб і метод його реалізації, тривалість звернення, його фізичні та психічні наслідки і, в деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого (див. Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 30, Серія A № 247 C і Кудла проти Польщі [БП], № 30210/96, § 91, ЄСПЛ 2000 XI). Надалі, Суд нагадує, що в силу взятих разом положень статей 1 і 3, держави повинні приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке звернення з боку приватних осіб (див. A. проти Сполученого Королівства від 23 вересня 1998 року, § 22, Звіти постанов і рішень 1998 VI і вищенаведене рішення у справі Опуз, § 159). В зобов`язання влади, крім іншого, входило зробити все, що можна було розумно очікувати від них, щоб уникнути безпосередньої і прямої загрози для життя встановленої особи або осіб від кримінально-забороненого діяння з боку третіх осіб, про який вони знали або повинні були знати (див ., серед багатьох інших, Осман проти Сполученого Королівства від 28 жовтня 1998 року, § 116, Звіти 1998 VIII; E. та інші проти Сполученого Королівства, № 33218/96, § 88, 26 листопада 2002 роки; і Й.Л. проти Латвії, № 23893/06, § 64, 17 квітня 2012 року). У роль Суду не входить субституція собою національних органів влади при виборі можливих запобіжних заходів, які слід було призначити для забезпечення виконання позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 3 Конвенції (див., Серед багатьох інших, Беваква і С. проти Болгарії, № 71127 / 01, § 82, 12 червня 2008 року). У той же час, на підставі статті 19 Конвенції та відповідно до принципу, що полягає в тому, щоб не теоретично або ілюзорно, а практично гарантувати ефективні права, Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в його юрисдикції (див . Ніколова і Величкова проти Болгарії, № 7888/03, § 61, 20 грудня 2007 року). Надалі, стаття 3 зобов`язує Держави приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке поводження з боку приватних осіб (див. MC проти Болгарії, № 39272/98, § 151, ЄСПЛ 2003 XII, і Денис Васильєв проти Росії, № 32704/04, §§ 98-99, 17 грудня 2009 року). Для того щоб розслідування могло вважатися «ефективним», воно повинно, в принципі, бути здатне забезпечити з`ясування фактів, встановлення особистості та покарання винних у вчиненні злочину осіб. Зобов`язання розслідувати - це «не зобов`язання отримати результат, а зобов`язання вжити заходів». У справах, які зачіпають статті 2 і 3 Конвенції, в яких ставилося під сумнів ефективність офіційного розслідування, Суд часто оцінював, чи реагували влади на скарги невідкладно. Надавалося значення порушенню кримінальної справи, затримкам отримання показань і тривалості початкового розслідування (див. Вищенаведене постанову по справі Денис Васильєв , § 100 з подальшими посиланнями; і Стойка проти Румунії, № 42722/02, § 67, 4 березня 2008 року). Втручання влади в приватне або сімейне життя може стати необхідним для охорони здоров`я і захисту прав особи або з метою попередження незаконних дій при певних обставинах (див. Вищенаведене справу Опуз, § 144). У підсумку, Держава повинна мати у своєму розпорядженні відповідну законодавчу базу і застосовувати її для надання захисту від жорстокого поводження з боку приватних осіб (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, § 22 і 23, Серія A № 91; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; Д.П. і Ж.С. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; вищенаведене справу MC проти Болгарії, § § 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; вищенаведене справу Беваква, § 65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05, § 45, 5 березня 2009 року ).»
Що стосується поваги приватного життя, суд раніше стверджував в різних контекстах, що поняття приватного життя включає фізичну і психологічну цілісність особи, і зобов`язанням Держави є захистити його, навіть якщо небезпека відбувається в результаті дій інших осіб. У цьому напрямку, Держави повинні мати у своєму розпорядженні і застосовувати на практиці відповідну законодавчу базу, яка надає захист проти насильницьких дій з боку приватних осіб (див. Вищенаведене рішення у справі X та Y проти Голландії, §§ 22 і 23; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства, 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; DP і Ж.C. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; MC проти Болгарії, № 39272/98, §§ 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; A. проти Хорватії, № 55164/08, § 60, 14 жовтня 2010 року; і вищенаведене справу Хаждуова, § 46). В даному контексті Суд зазначає, що особлива вразливість жертв домашнього насильства і необхідність активного втручання держави щодо їх захисту підкреслені в різних міжнародних документах (наприклад, див. Вищенаведене справу Беваква, §§ 64-65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05 , §§ 44-45, 5 березня 2009 року).» У цій справі, Суд зазначив, що фізична і моральна цілісність заявниці, складова предмет поняття приватного життя (див. X і Y проти Нідерландів, 26 березня 1985 року, § 23, серія A № 91), була порушена періодичними зловживаннями з ОСОБА_7 . У цьому сенсі, Суд посилається на свої констатування з вищенаведених параграфів 54-58 стосовно страждання і занепокоєння, перенесених першої заявниці в її власній квартирі, коли вона стикалася з реальною загрозою жорстокого поводження. У роль Суду не входить підміна собою національних органів влади, однак Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в її юрисдикції. Тому, Суд вивчить, чи державні органи, особливо судові інстанції, при розгляді справи порушили своє позитивне зобов`язання, взяте на підставі статті 8 Конвенції (див. Вищенаведене справу Сандра Янкович, § 46).
Вказане є цитатами рішення ЄСПЛ від 16 липня 2013 року «Б. проти Республіки Молдова» (скарга № 61382/09).
Встановлено, що заявник – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , має другу групу інвалідності з 04.05.2017 довічно (загальне захворювання по зору та органів дихання), має неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією паспорта, копією довідки МСЕК серії АВ №0761480 та копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 14.01.2014.
Також встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 09.08.2022 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , та від спільного проживання вони мають малолітню дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 26.10.2023.
Заявник, обґрунтовуючи вимоги посилається на письмові докази, а саме: термінові заборонні приписи стосовно її чоловіка ОСОБА_2 впродовж липня – серпня 2025 року, постанови Білоцерківського міськрайонного суду від 09.09.2025 у справі №357/14297/25, від 15.09.2025 у справі №357/12241/25, від 18.11.2025 у справі №357/14522/25, від 03.12.2025 у справі №357/18377/25 та вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2026 у справі №357/5199/26.
З постанови Білоцерківського міськрайонного суду від 09.09.2025 у справі №357/14297/25, яка набрала законної сили 19.09.2025, вбачається, що 09.09.2025 відносно ОСОБА_2 було розглянуто адміністративні матеріали, про притягнення його до відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за фактом вчинення ним 08.08.2025 домашнього насильства психологічного характеру відносно своєї дружини, а саме: словесно ображав, кричав, нецензурно виражався, чим завдав шкоди психологічному здоров`ю постраждалій особі, та ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.
З постанови Білоцерківського міськрайонного суду від 15.09.2025 у справі №357/12241/25, яка набрала законної сили 25.09.2025, вбачається, що 15.09.2025 відносно ОСОБА_2 було розглянуто адміністративні матеріали, про притягнення його до відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за фактом вчинення ним 12.07.2025 домашнього насильства психологічного характеру стосовно своєї дружини, а саме: словесно ображав та принижував, чим завдав шкоди психічному здоров`ю потерпілої особи та спровокував емоційну невпевненість, адміністративні матеріали про притягнення його до відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП за фактом вчинення ним 12.07.2025 домашнього насильства психологічного характеру стосовно своєї дружини, а саме: а саме: словесно ображав та принижував в присутності малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адміністративні матеріали про притягнення його до відповідальності за ч. 2 ст. 173-8 КУпАП за фактом порушення вимоги п.3 термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 350683 від 10.07.2025, а саме заборону контактувати з постраждалою особою в будь-який спосіб, адміністративні матеріали про притягнення його до відповідальності за ч. 2 ст. 173-8 КУпАП за фактом порушення вимоги п.3 термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 350683 від 10.07.2025, а саме заборону контактувати з постраждалою особою в будь-який спосіб, адміністративні матеріали про притягнення його до відповідальності за ч. 2 ст. 173-8 КУпАП за фактом порушення вимоги п.2, п.3 термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 281862 від 12.07.2025 та п.3 тимчасового заборонного припису серії АА № 350683 від 10.07.2025, а саме зайшов до квартири, адміністративні матеріали про притягнення його до відповідальності за ч. 2 ст. 173-8 КУпАП за фактом порушення вимоги термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 350683 від 10.07.2025, а саме: словесно ображав, чим завдав шкоди психічному здоров`ю постраждалої особи та ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 грн, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього стягнення у виді штрафу в розмірі 1020,00 грн, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-8 КУпАП та застосовано до нього стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 грн.
З постанови Білоцерківського міськрайонного суду від 18.11.2025 у справі №357/14522/25, яка набрала законної сили 28.11.2025, вбачається, що 18.11.2025 відносно ОСОБА_2 було розглянуто адміністративні матеріали, про притягнення його до відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за фактом вчинення ним 23.08.2025 домашнього насильства психологічного характеру відносно своєї дружини, а саме: словесно ображав та погрожував, чим завдав психічної шкоди здоров`ю постраждалій особі, та ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.
Також, вказаною постановою встановлено, що винуватість ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП повністю підтверджується змістом протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №857732 від 23.08.2025 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП; протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 23.08.2025; поясненнями ОСОБА_1 від 23.08.2025; формою оцінки ризиків, згідно з якими уповноваженим працівником поліції визначено рівень небезпеки ОСОБА_2 як середній; терміновим заборонним приписом стосовно кривдника відносно ОСОБА_2 серії АА №465970 від 23.08.2025.
З постанови Білоцерківського міськрайонного суду від 03.12.2025 у справі №357/1877/25, яка набрала законної сили 15.12.2025, вбачається, що 03.12.2025 відносно ОСОБА_2 було розглянуто адміністративні матеріали, про притягнення його до відповідальності за ч. 3 ст. 173-2 КУпАП за фактом вчинення ним 28.10.2025 домашнього насильства психологічного характеру відносно своєї дружини, а саме: словесно ображала та погрожував, чим завдала шкоди психологічному здоров`ю постраждалій особі, повторно протягом року, та ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1020,00 грн та направлено на проходження Типової програми для кривдників, затвердженої наказом Міністерства соціальної політики України від 01.10.2018 №1434, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.10.2018 за №1222/32674 строком на 3 (три) місяці.
З вироку Білоцерківського міськрайонного суду від 01.04.2026 у справі №357/5199/26, який набрав законної сили 04.05.2026, вбачається, що ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України, і призначено йому покарання у виді пробаційного нагляду строком на 2 (два) роки.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
З даних постанов вбачається, що заінтересовану особу ОСОБА_2 було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, що передбачені ч. 1, 2 ст. 173-2, ч.2 ст. 173-8 КУпАП та з вказаних постанов можливо достовірно встановити обставини на які посилається заявник.
З вироку вбачається, що заінтересовану особу ОСОБА_2 було визнано винним та притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 ККУ саме за не проходження Типової програми для кривдників, затвердженої наказом Міністерства соціальної політики України від 01.10.2018 №1434, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.10.2018 за №1222/32674.
Також, суд враховує, що згідно положень ст. 24, 25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» терміновий заборонний припис стосовно кривдника є спеціальним заходом щодо протидії домашньому насильству, який виноситься кривднику уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України у разі існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи з метою негайного припинення домашнього насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення.
А тому, винесення уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України термінових заборонних приписів стосовно ОСОБА_2 з метою негайного припинення домашнього насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення, свідчить про існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи.
Висновок Верховного Суду викладений у постанові від 09 червня 2022 року у справі №216/4309/21 вказує, що заявнику слід зазначити обставини, що свідчать про необхідність видачі обмежувального припису та докази, що їх підтверджують ( за наявності). Докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді, це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника. Докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і є необхідність застосування обмежувального припису.
Висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 29 серпня 2019 року у справі №640/23804/18, від 30 січня 2020 року у справі №545/744/19, від 06 лютого 2020 року у справі №753/8626/19, від 05 березня 2020 року у справі №755/5273/19, від 02 вересня 2020 року у справі №635/4854/19-ц, від 10 лютого 2021 року у справі №761/49109/19, від 24 лютого 2021 року у справі №570/2528/20 про те, що лише сам факт звернення до компетентних органів з заявою про вчинення домашнього насильства та відкриття кримінального провадження з цього питання не означають доведеність вчинення домашнього насильства є обґрунтованим відповідно до умов доведення винуватості особи, передбачених КПК України. Однак помилковим є тлумачення цього висновку з тієї точки зору, що лише наявність повідомлення підозри у факті вчинення домашнього насильства як кримінального правопорушення, направлення до суду обвинувального акту або вирок кримінального суду є єдиними належними доказами вчинення домашнього насильства у вирішенні питання застосування обмежувального припису в межах ЦПК України. Сама по собі відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватись цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису (що було зроблено у справі №753/23624/18 відповідно до постанови від 27 листопада 2019 року). 
Крім того, метою реалізації обмежувального припису в межах ЦПК України є саме реалізація тимчасової перестороги, тимчасового заходу захисту на підставі оцінки ризиків здійснення домашнього насильства або його повторення. Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративні правопорушення та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19.
Отже, з вказаних доказів вбачається доцільність вжиття заходу тимчасового обмеження для ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_1 , оскільки, за вказаними даними мало місце заподіяння насильства щодо заявника.
За змістом ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).
Заінтересована особа - ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, заперечень на заяву з доказами в спростування доводів заявника до суду не подав.
Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам поданим заявником у їх сукупності, суд дійшов висновку, що з метою запобігання ризиків повторного вчинення насильства відносно заявника, слід видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , яким визначити ряд заходів тимчасового обмеження його прав, а саме: заборонити ОСОБА_2 : 1) наближатися на відстань 500 метрів до місця фактичного проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , переслідувати та в будь-який іншій спосіб спілкуватися з нею; 3) вести листування, телефонні переговори або контактувати з ОСОБА_1 через інші засоби зв?язку особисто і через третіх осіб.
Такі заходи, як вбачається із наведених вище норм закону та практики ЄСПЛ є виправданими, оскільки будь-яких своїх прав заінтересована особа ОСОБА_2 не позбавляється, а лише законно тимчасово обмежуються з метою забезпечення реалізації та захисту прав потерпілої особи, а саме: права на життя, здоров`я, безпеку, житло, тощо, що мають у даному випадку пріоритет.
Також, вказані заходи є законними, переслідують законну мету та є пропорційними до мети, що переслідується, а також є необхідними в демократичному суспільстві з метою виховання особи в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття та запобігання вчиненню нових правопорушень.
При цьому, суд вважає за доцільне встановити строк дії обмежувального припису – шість місяців. Саме такий строк дії обмежувального припису, на переконання суду, в повній мірі відповідає характеру обставин у даній справі та такий строк забезпечить заявниці від потенційних проявів насильства збоку заінтересованої особи, а також матиме належний ефект стосовно самої заінтересованої особи з метою усвідомлення ним негативної поведінки та унеможливлення такої поведінки в майбутньому.
За заявою осіб, визначених ст. 350-2 ЦПК України, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого даним судовим рішенням, згідно із ч. 2 ст. 350-6 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст.350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.
Керуючись ст. 4, 13, 76-81, 82, 89, 263-265, 293, 294, 315-317, 350-1-350-8, 430 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
Заяву задовольнити.
Видати стосовно ОСОБА_2 обмежувальний припис на строк шість місяців та заборонити ОСОБА_2 :
1) наближатися на відстань 500 метрів до місця фактичного проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; 
2) особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , переслідувати та в будь-який іншій спосіб спілкуватися з нею; 
3) вести листування, телефонні переговори або контактувати з ОСОБА_1 через інші засоби зв?язку особисто і через третіх осіб.
Повідомити про прийняте рішення Білоцерківське районне управління поліції Головного управління національної поліції у Київській області для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік.
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи віднести на рахунок держави.
Рішення суду підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення (складення). Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заявник – ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Заінтересована особа – ОСОБА_2 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Рішення складено 22.06.2026. 

Суддя:   	О. В. Бондаренко