ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 757/18399/24-ц
провадження № 61-16204св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., 
Фаловської І. М.,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Печерського районного суду м. Києва 
від 14 серпня 2024 року у складі судді Бусик О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року у складі колегії суддів: 
Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П., у справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Хмельницького обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення грошових коштів,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2024 року   ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - 
АТ «Державний ощадний банк України», банк), Хмельницького обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» про стягнення грошових коштів.
Позов мотивовано тим, що відповідно до протоколу від 22 лютого 2023 року комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги позивачу призначено одноразову грошову допомогу у сумі 15 000 000 грн як дружині загиблого військовослужбовця Збройних сил України  ОСОБА_2 .
Виплата вказаної допомоги здійснюється поетапно на рахунок позивача відкритий в АТ «Державний ощадний банк України». 
21 березня 2023 року позивач отримавши частку грошової допомоги передала її виконуючій обовязки керуючого точки віддаленого банківського відділення № 10022/064 філії Хмельницького обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_3 , яка виконувала свої посадові обов`язки, для придбання валюти у розмірі 54 700 доларів США, про що банком було надано платіжне доручення від 21 березня 2023 року № 1311 з призначенням платежу «Оплата за купівлю валюти». 
27 березня 2023 року між ОСОБА_1 та банком укладено додатковий договір № 51 до договору на безстроковий поточний рахунок від 15 березня 2023 року № 883925-201009-092250. Предметом договору є розміщення ОСОБА_1 на депозитному рахунку в банку грошових коштів на суму 54 700 доларів США на безстроковому поточному рахунку, з оплатою 4 % річних.
17 травня 2023 року між позивачем та банком укладено додатковий договір 
№ 52 до договору від 15 березня 2023 року № 883925-201009-092250, 
за умовами якого ОСОБА_1 розмістила на депозитному рахунку у банку грошові кошти на суму 55 006 доларів США, зі сплатою 10 % річних.
Відповідно до виписки банку на депозитному рахунку позивача станом на 
25 липня 2023 року перебувало 56 044,82 долари США з урахуванням відсотків. 
26 липня 2023 року позивач отримала наступну частку грошової допомоги, яку передала виконуючій обовязки керуючого точки віддаленого банківського відділення № 10022/064 філії Хмельницького обласного управління 
АТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_3 , яка виконувала свої посадові обов`язки, для придбання валюти у розмірі 27 400 доларів США, що підтверджується копією платіжного доручення.
ОСОБА_1 неодноразово зверталась до АТ «Державний ощадний банк України»з вимогами про повернення банківського вкладу, проте працівники банку повідомили, що діючі депозитні рахунки на ім`я позивача у банку відсутні. 
Загальна сума заборгованості банку становить 82 100 доларів США.
14 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до Шепетівського районного управління поліції головного управління національної поліції 
в Хмельницькій області про вчинення кримінального правопорушення.
Позивач вважала відмову АТ «Державний ощадний банк України»у поверненні їй коштів безпідставною, саме банк є гарантом законності укладеного договору, а відсутність реєстрації договору у системі обліку банку і незарахування коштів до каси не може бути підставою для відмови у поверненні коштів позивачу. 
З урахуванням викладеного  ОСОБА_1 просила суд стягнути 
з АТ «Державний ощадний банк України» на її користь 82 100 доларів США, що еквівалентно 3 215 659,96 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 82 100 доларів США, що еквівалентно 3 215 659,96 грн. Стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 15 140,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що філія Хмельницького обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» не є самостійною юридичною особою, тому відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до філії, як до неналежного відповідача. 
При пред`явленні позову про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, які не були повернуті вкладнику внаслідок злочину (кримінального правопорушення), вчиненого службовими особами банку, застосуванню до спірних правовідносин між вкладником та банком підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання. Вчинення працівниками банку злочину (кримінального правопорушення) із заволодіння внесеними на депозит коштами не впливає на договірні правовідносини вкладника і банку, не спростовує їх існування та не припиняє їх.
Суд першої інстанції зазначив, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено факт укладення договорів банківських вкладів 
з АТ «Державний ощадний банк України». 
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 про стягнення з банку внесених нею грошових коштів на депозитні рахунки. 
Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 
2024 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що договори укладені між ОСОБА_1 та банком від 27 березня 2023 року № 51 та від 17 травня 
2023 року № 52 у судовому порядку розірвано не було, недійсними не визнано, а тому їх чинність презюмується.
Факт внесення грошових коштів позивачем на рахунок відкритий 
у банку підтверджується випискою із руху коштів по рахунку ОСОБА_1 та платіжними дорученнями.
Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні справи, і з якими погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Крім того, доводи банку в апеляційній скарзі про те, що позивачем не доведено факт внесення коштів, є безпідставними, оскільки на підтвердження таких обставин надано відповідні платіжні доручення. Банк вказував про неможливість прийняття вказаних документів в якості доказів, оскільки призначення платежу в цих дорученнях - оплата на купівлю валюти. 
Разом з тим апеляційний суд зазначив про те, що вказана обставина не може свідчити про неналежність таких платіжних доручень як доказу внесення коштів, оскільки відповідно до спірних договорів вклад здійснювався саме в іноземній валюті, тому придбання валюти для її внесення на банківський рахунок є обґрунтованим.
При цьому представник банку не надав докази видачі позивачу придбаної валюти. Позивач на підтвердження факту внесення коштів надав виписку руху коштів, що є достатнім доказом їх внесення на рахунок у банку. 
Недоліки ж обліку та оформлення таких внесків не можуть трактуватись на шкоду позивача, оскільки саме банк здійснює таке оформлення і облік, а відтак несе відповідальність за якість цих дій.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2024 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, просить скасувати оскаржувані судові рішення 
у частині задоволених вимог й ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовити.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Державний ощадний банк України» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, витребувано справу із суду першої інстанції.
У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду 
від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, від 10 жовтня 2019 року 
у справі № 320/8618/15-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, 
від 26 квітня 2022 року у справі № 761/15392/19, від 26 квітня 2022 року у справі № 645/971/20, від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц, 
від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20, від 22 грудня 2023 року 
у справі № 308/9488/21.
Позивачем не підтверджено ні факт укладення з банком договорів вкладу, ні факт внесення нею коштів на депозитний рахунок у банку. За відсутності вказаних доказів договори банківського вкладу є неукладеними, тобто права і обов'язки за такими правочинами у його сторін не виникли. Отже, суди дійшли помилкового висновку щодо існування між сторонами договірних правовідносин з розміщення банківського вкладу у розмірі 82 100 доларів США.
Банк вказував про те, що недодержання письмової форми договору банківського вкладу свідчить про нікчемність такого договору. 
Позиція інших учасників справи
У січні 2025 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Силаков М. А. направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити без задоволення касаційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України», а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають.
Саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, проте недотримання такими працівниками внутрішніх вимог банку щодо залучення депозиту, не може свідчити про недотримання письмової форми правочину. 
У січні 2025 року АТ «Державний ощадний банк України» було подано доповнення до касаційної скарги, в яких зазначено, що відсутні докази внесення коштів позивачем з метою поповнення депозитних рахунків у банку. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто не зумовлює набуття, зміни, припинення прав для відповідних сторін. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право  в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Судом установлено, що 27 березня 2023 року між ОСОБА_1 
та АТ «Державний ощадний банк України» в особі завідувача сектору роздрібного бізнесу Гуц Л. М. укладено додатковий договір № 51 до договору № 883925-201009-092250 від 15 березня 2023 року, згідно з яким позивачем внесено на депозитний рахунок банку грошові кошти у розмірі 54 700 доларів США.
Згідно з пунктами 1.1. та 1.2 договору, грошові кошти в розмірі 54 700 доларів США були розміщені на безстроковому поточному рахунку 
№ НОМЕР_1 зі сплатою 4 % річних.
21 березня 2023 року на рахунок НОМЕР_1 були зараховані грошові кошти в розмірі 54 700 доларів США, що підтверджується копією платіжного доручення.
17 травня 2023 року між ОСОБА_1 та АТ «Державний ощадний банк України» в особі завідувача сектору роздрібного бізнесу Гуц Л. М. укладено додатковий договір № 52 до договору № 883925-201009-092250 від 15 березня 2023 року, відповідно до якого позивачем внесено на депозитний рахунок банку грошові кошти у розмірі 55 006 доларів США.
Згідно з пунктом 1.1. та 1.2 договору, грошові кошти в розмірі 55 006 доларів США були розміщені на поточному безстроковому рахунку 
№ НОМЕР_1 зі сплатою 10 % річних.
З виписки по рахунку № НОМЕР_1 , вбачається, що станом на 25 липня 2023 року доступною сумою є 56 044,82 доларів США.
26 липня 2023 року на рахунок НОМЕР_1 були зараховані грошові кошти в розмірі 27 400 доларів США, що підтверджується копією платіжного доручення.
Факт внесення грошових коштів позивачем на рахунок відкритий 
у АТ «Державний ощадний банк України» № НОМЕР_1 підтверджується випискою із руху коштів по рахунку ОСОБА_1 та платіжними дорученнями.
Вироком Білогірського районного суду Хмельницької області від 26 липня 
2024 року у справі № 669/246/24 ОСОБА_3 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частинами другою-п`ятою статті 191, частинами першою, другою статті 366, частинами першою, другою статті 209 КК України. На підставі частин першої-третьої статті 70 КК України, остаточне покарання ОСОБА_3 призначено за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з позбавленням права займатися діяльністю та обіймати посади в банківській сфері, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 2 (два) роки, з конфіскацією усього належного їй майна та зі штрафом в розмірі 300 (триста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно з частиною першою статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
У частині другій статті 640 ЦК України визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 
2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
Реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та / або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20).
Верховний Суд України зазначав, що відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу (постанови Верховного Суду України від 25 квітня 
2012 року у справі № 6-20цс12 та від 06 червня 2012 року у справі № 6-17цс12).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі 
№ 463/5896/14-ц, на яку банк посилався в касаційній скарзі, зазначено, що оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми.
Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №369/10789/14-ц та від 08 червня 
2021 року у справі №662/397/15-ц та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року 
у справі № 306/44/22.
Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх (постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 06 березня 2019 року у справі № 308/6023/15-ц).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) 
(постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі 
№ 759/24061/19, постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 183/4256/21).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У зазначеній категорії справ питання існування між сторонами договірних відносин є предметом доказування у справі, а тому відповідні доводи підлягають доведенню позивачем та спростуванню стороною, яка їх заперечує, на загальних підставах.
Ураховуючи викладене, суди дійшли правильного висновку про те, що позивачем факт існування договірних правовідносин з банком підтверджено належними та допустимими доказами, а саме безпосередньо додатковим договором від 27 березня 2023 року № 51 до договору № 883925-201009-092250 від 15 березня 2023 року, згідно з яким ОСОБА_1 внесено на рахунок у банку 54 700 доларів США, та додатковим договором від 17 травня 2023 року № 52 до договору № 883925-201009-092250 від 15 березня 2023 року, відповідно до якого позивачем внесено на рахунок у банку грошові кошти 
у розмірі 55 006 доларів США.
Згідно з платіжним дорученням від 21 березня 2023 року № 1311 
банком було одержано від ОСОБА_1 54 700 доларів США на рахунок 
№ НОМЕР_1 , призначення платежу зазначено - оплата за купівлю валюти.
Відповідно до платіжного доручення від 26 липня 2023 року № 102564 банком було одержано від ОСОБА_1 27 400 доларів США, призначення платежу зазначено - оплата за купівлю валюти.
Також обставини виникнення між сторонами договірних правовідносин підтверджуються випискою по депозитному рахунку 
№ НОМЕР_1 , відкритому у АТ «Державний ощадний банк України», відповідно до якої «з 01 липня 2023 року по 07 липня 2023 року, з 09 липня 2023 року по 13 липня 2023 року, 16 липня 2023 року, 17 липня 
2023 року було нараховано 5 % на залишок коштів, а саме по 15,66 доларів США; 18 липня 2023 року відбулось безготівкове зарахування коштів за договором № 883925-201009-092250 від 15 березня 2023 року у розмірі 55 934,29 доларів США; на дату - 25 липня 2023 року доступна сума - 56 044,82 доларів США».
Таким чином, врахувавши, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та / чи умовам договору банківського вкладу), суди дійшли правильного висновку, що вказані обставини не можуть свідчити про недотримання сторонами письмової форми договору. 
Отже, Верховний Суд погоджується з висновками судів про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з банку внесених нею грошових коштів на депозитні рахунки, оскільки такі обставини підтверджені належними та допустимими доказами. 
Доводи банку у касаційній скарзі про те, що позивачем не підтверджено ні факт укладення з банком договорів вкладу, ні факт внесення нею коштів на депозитний рахунок у банку, є безпідставними, оскільки спростовуються встановленими судом обставинами у справі та наявними у ній доказами, яким була надана оцінка у сукупності та взаємозв`язку. Зазначені обставини підтверджені позивачем укладеними з банком договорами, платіжними дорученнями та виписками по депозитному рахунку. Разом з тим банком ці обставини не спростовано, що відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. 
Верховний Суд відхиляє доводи банка про те, що суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі 
№ 917/1307/18, від 26 квітня 2022 року у справі № 761/15392/19, від 26 квітня 2022 року у справі № 645/971/20, від 08 лютого 2023 року у справі 
№ 359/12165/14-ц, від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20, 
від 22 грудня 2023 року у справі № 308/9488/21, оскільки висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції та постанові апеляційного суду, що оскаржуються, їм не суперечать.
Отже, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки вказаних обставин.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, висновки судів є законними та обґрунтованими, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Крім цього, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Печерського районного суду м. Києва 
від 14 серпня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду 
від 28 листопада 2024 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко
О. М. Ситнік
І. М. Фаловська