Справа № 487/5608/20 
Провадження № 2/487/19/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року м. Миколаїв
Заводський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Сухаревич З.М., за участю секретарів судового засідання: Сердюк В.М., Марченко Л.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача – ОСОБА_2 , представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 – Мутьєва Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_5 , про зобов`язання скасувати рішення та скасування запису в Державному реєстрі речових прав,

ВСТАНОВИВ:

29 вересня 2020 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради, про усунення перешкод у праві вільного розпорядження та користування земельною ділянкою під житловим будинком, шляхом скасування Рішення Миколаївської міської ради від 22.11.2012 року № 22/43.
Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року зазначена позовна заява залишена без руху.
27 жовтня 2020 року на виконання вимог ухвали суду, до суду подано позовну заяву, в якій зазначені вимоги: зобов`язати відповідачів по справі припинити будь-які дії відносно земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом скасування Рішення Миколаївської міської ради від 22.11.2012 року № 22/43.
Ухвалою суду від 30 жовтня 2020 року зазначена позовна заява залишена без руху.
07 грудня 2020 року представником позивача на виконання вимог ухвали подано виправлену позовну заяву, у якій Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради (адреса: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20) зазначено відповідачем; зазначені такі вимоги: зобов`язати відповідачів по справі припинити будь-які дії відносно земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Миколаївську міську раду Управління земельних ресурсів скасувати Рішення Миколаївської міської ради від 22.11.2012 року № 22/43 у частині затвердження технічної документації із землеустрою за адресою: АДРЕСА_1 . Також подано клопотання про витребування доказів.
Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником будинку по АДРЕСА_1 , який успадкувала після смерті батька та оформила лише після отримання рішення суду від 04 квітня 2011 року у справі № 2-866/2011. Після оформлення спадкових справ позивач звернулась з питання приватизації земельної ділянки до Миколаївської міської ради, але документи повернули. Наприкінці 2012 року, коли позивач навідалась до будинку, сусідка повідомила що вона – ОСОБА_3 і ОСОБА_4 приватизували земельну ділянку, на якій стоїть її будинок. Вважає її права порушеними діями відповідачів та Миколаївської міської ради Управління земельних ресурсів. Земельну ділянку їм було передано Рішенням Миколаївської міської ради від 22.11.2012 року № 22/43. Відповідачі ввели в оману Миколаївську міську раду надавши документи, без зазначення на земельній ділянці будинку позивача. Вони завжди знали, що у будинку є власник, але приховали, чим фактично позбавили позивача права вільного розпорядження своїм будинком. Враховуючи викладене, позивач змушена звернутись до суду.
Ухвалою суду від 10 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання, витребувано докази.
05 березня 2021 року до суду надійшла заява про прийняття уточненої позовної вимог. Відповідно до вказаної уточненої позовної заяви, позивач додав до складу відповідачів Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області та виключив Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради; змінив позовні вимоги, а саме просить: зобов`язати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 припинити будь-які дії відносно земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок позивача за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом приведення земельної ділянки у первинний стан; зобов`язати Головне Управління Держгеокадастру у Миколаївській області скасувати Рішення щодо надання дозволу на приватизацію земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 ; скасувати запис про право власності в Держреєстрі речових прав на нерухоме майно на земельні ділянки за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 26 квітня 2021 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву від 05.03.2021.
10 вересня 2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_6 , відповідно до якого відповідач вважає вимоги безпідставними, посилаючись на те, що відповідач не перешкоджає позивачу користуватись земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач є власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 площею 320 кв.м., право власності на які оформлено у встановленому законом порядку з дотриманням визначеної процедури. Матеріали судової справи № 2-866/2011, на які посилається позивач, не містять доказів належності позивачу земельної ділянки за вказаною в рішенні суду адресою, а рішенням суду визнано право власності тільки на будинок. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову.
20 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив Головного Управління Держгеокадастру у Миколаївській області, який обґрунтований тим, що розпорядження землями комунальної власності з цільовим призначенням для обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд належить до повноважень міських рад та не відноситься до повноважень Головного Управління Держгеокадастру у Миколаївській області, тому позов пред`явлений до неналежного відповідача.
28 жовтня 2021 року надійшов відзив відповідача ОСОБА_4 , відповідно до якого відповідач вважає вимоги безпідставними, посилаючись на те, що відповідач не перешкоджає позивачу користуватись земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач та ОСОБА_5 є власниками земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_3 та загальною площею 0,0581 га, право власності на які оформлено у встановленому законом порядку з дотриманням визначеної процедури. Матеріали судової справи № 2-866/2011, на які посилається позивач, не містять доказів належності позивачу земельної ділянки за вказаною в рішенні суду адресою, а рішенням суду визнано право власності тільки на будинок. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову.
Ухвалою суду від 02 листопада 2021 року залучено до участі у справі як співвідповідача – ОСОБА_5 , витребувано докази у відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Ухвалою суду від 20 січня 2022 року витребувано докази з Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради. 
31 березня 2023 року надійшла відповідь Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради.
Ухвалою суду від 27 квітня 2023 року витребувано докази з відділу Держгеокадастру в Миколаївському районі Миколаївської області та Головного Управління Держгеокадастру у Миколаївській області.
18 липня 2023 року надійшла відповідь Головного Управління Держгеокадастру у Миколаївській області.
Ухвалою суду від 15 серпня 2023 року витребувано докази з КП «Госпрозрахункове проектно-вишукувальне бюро».
Ухвалою суду від 22 квітня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою суду від 24 березня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача – адвоката Івко Л.В. про повернення до стадії до підготовчого провадження.
Ухвалою суду від 28 липня 2025 року залишено без розгляду позовну заяву в частині вимоги зобов`язати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 припинити будь-які дії відносно земельної ділянки на якій розташований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом приведення земельної ділянки у первинний стан.
В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні змісту уточненого позову. Просили позов задовольнити.
Представник відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 – ОСОБА_7 заперечував проти задоволення вимог, посилаючись на законність отримання відповідачами земельних ділянок.
Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, причину не повідомив, відзиву не подав.
Представник Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, у відзиві просив розглянути справу за його відсутності.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Заводської районної Ради народних депутатів від 17.09.1993 № 268 визнано власником по АДРЕСА_1 ОСОБА_8 будинку житловою площею – 19,4 кв.м., корисна площа – 32,2 кв.м., площа забудови – 36,9 кв.м., земельна ділянка – 196 кв.м.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєві від 04 квітня 2011 року у справі №2-8667/2011 визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті батька ОСОБА_8 , померлого14.12.2004.
21.04.2011 КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» зареєструвало право власності за ОСОБА_1 на вказаний будинок (том 1 а.с. 7).
Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовлений станом на 22.07.2010, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами розташований на земельній ділянці загальною площею 196,0 кв.(під будинком і господарськими будівлями – 72,5 кв.м., під двором – 123,5 кв.м.).
Позивач зазначила, а відповідачі не заперечували, що позивач та відповідачі ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ) є суміжними землекористувачами.
Рішенням виконавчого комітету Заводської районної Ради народних депутатів від 15.05.1992 № 150 визнано власником по АДРЕСА_2 ОСОБА_9 жилого будинку та земельної ділянки 186 кв.м. (том. 1 а.с 118).
ОСОБА_3 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_9 та прийняла спадщину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (том 1 а.с. 117).
Рішенням Миколаївської міської ради від 22.11.12 №22/43 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документа (державного акта), що посвідчує право власності на земельну ділянку загальною площею 320 кв.м., у тому числі 147 кв.м. під капітальною забудовою, 173 кв.м. під прибудинковою територією, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням їх земель до житлової забудови, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 має обмеження на використання згідно з КООВЗД: 01.06.23 – «інші обмеження» (водопровід, газопровід) на частину земельної ділянки площею 111 кв.м. Надано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку площею 320 кв.м. для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 а.с. 10, 120).
Рішенням Миколаївської міської ради від 20.12.12 №23/50 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документа (державного акта), що посвідчує право власності на земельну ділянку загальною площею 581 кв.м., у тому числі 95 кв.м. під капітальною забудовою, 28 кв.м. під тимчасовою забудовою, 458 кв.м. під прибудинковою територією, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням їх земель до житлової забудови, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_3 . Земельна ділянка має обмеження на використання згідно з КООВЗД: 01.06.23 – «інші обмеження» (водопровід, газопровід) та типу 01.01.05 – «охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи» на частину земельної ділянки площею 156 кв.м. Надано ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у власність земельну ділянку площею 581 кв.м. для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_3 (том 1 а.с. 148).
28.03.2013 Управлінням Держземагенства Миколаївського району у Миколаївській області зареєстровано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим № 4810136300:05:028:0038 загальною площею 0,0581 га (том 1 а.с. 147).
Відповідно до відповіді Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 28.07.2021, інформація щодо земельних ділянок, а також технічна документація за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 у відділі №1 управління у Миколаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області відсутня (том 1 а.с. 103).
Позивач вважає, що її право користування земельною ділянкою під належним їй будинком порушено відповідачами, оскільки земельна ділянка, на якій розташований будинок і яка була надана для обслуговування цього будинку, надана у приватну власність відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_10 , які її набули шляхом введення в оману Миколаївську міську раду та Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області. Просить зобов`язати Головне Управління Держгеокадастру у Миколаївській області скасувати Рішення щодо надання дозволу на приватизацію земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 ; скасувати запис про право власності в Держреєстрі речових прав на нерухоме майно на земельні ділянки за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .
Отже, фактичні спірні правовідносини стосуються захисту прав сусідніх землекористувачів на землю, визначення накладення меж сусідніх ділянок.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Отже, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 1225 ЦК України, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.
Отже набувши у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті батька, позивач набула і право користування земельною ділянкою, яка була відведена її батькові.
Згідно з пунктом «в» частини першої статті 81 ЗК України (тут і далі у редакції на час надання відповідачам земельних ділянок), громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.
Відповідно до ст. 40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.
Згідно з ч. 1, пунктом «а» частини 3 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.
Відповідно до ч.ч. 1,2, 6 ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
Згідно із ч.ч. 7, 8, 9 ст. 118 ЗК України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
Розроблений проек землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія).
Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк. 
Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи.
Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи ( 974-2006-п ) ) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Системний аналіз норм статей 40, 116, 118 Земельного кодексу України дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:
1) подання зацікавленою особою клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;
2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);
3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується (або відмовляється у погодження) Комісією з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою, у відповідності до приписів статті 186-1 Земельного кодексу України;
4) подання зацікавленою особою погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.
Отже, виходячи з наведених приписів, правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є виключно рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або у користування є лише першою стадією у процедурі вирішення питання про передачу земельної ділянки зацікавленій особі.
Надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Такий висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №380/624/16-ц.
Судова практика про те, що наданий органом місцевого самоврядування дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не створює правових наслідків, а тому вимоги про скасування такого рішення не підлягають до задоволення, є послідовною та усталеною.
Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на порушення її прав переданням у власність відповідачів, відповідно до рішення Миколаївської міської ради земельної ділянки сформованої за рахунок земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні. 
Проте позовних вимог до Миколаївської міської ради позивач не пред`являє, а просить зобов`язати Головне Управління Держгеокадастру у Миколаївській області скасувати Рішення щодо надання дозволу на приватизацію спірних земельних ділянок. Однак, таке рішення в матеріалах справи відсутнє, та взагалі відсутні відомості про прийняття такого рішення.
Зважаючи на порядок безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, визначений у ст. 118 Земельного кодексу України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), не передбачалось ухвалення органами земельних ресурсів будь-яких рішень про "надання дозволу на приватизацію". Більш того, на момент проведення процедури приватизації відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Держгеокадастру як юридичної особи та органу влади взагалі не існувало. Цей орган був створений лише у вересні 2014 року згідно з Постановою КМУ № 442, а його територіальні органу у 2015 році відповідно до постанови КМУ від 14.01.2015 №5.
Таким чином, позивач просить суд скасувати неіснуюче рішення, звертаючись при цьому до органу, який на момент спірних правовідносин навіть не був створений, що є самостійною та беззаперечною підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.
Крім того, як вже зазначалось судом, підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є виключно рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а тому обраний позивачем спосіб захисту її прав не відповідає змісту порушеного права, за захистом якого вона звернулася до суду (відновлення можливості безоплатно набути у власність земельну ділянку, надану у користування), та не призведе до поновлення її прав.
Щодо вимоги про скасування запису про право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Норми чинного ЗК України встановлюють нерозривний зв`язок між прийняттям рішення органом місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок у власність громадян та видачею громадянам правовстановлюючих документів на право власності на земельні ділянки, формуванням земельної ділянки з присвоєнням кадастрового номера, реєстрацією земельної ділянки у державному земельному кадастрі та відповідно у реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації це право не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (пункти 121-123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22).
Згідно з приписами статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Отже, реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама собою не є способом набуття права власності.
Вирішення питання щодо правомірності передання відповідачам спірної земельної ділянки впливає безпосередньо на реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки, які також оспорює позивачка.
За таких обставин, вимога про скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є похідною вимогою, оскільки залежить від задоволення вимог щодо дійсності документів, які стали підставою для державної реєстрації права власності.
Зважаючи на те, що документи, на підставі яких за відповідачами зареєстровано право власності на земельні ділянки, є чинними та в установленому законом порядку не скасовані, правові підстави для задоволення похідної вимоги про скасування запису в Державному реєстрі відсутні.
Враховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 10-13, 81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_5 , про зобов`язання скасувати рішення та скасування запису в Державному реєстрі речових прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідачі: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ЄДРПОУ: 39825404, місцезнаходження: м. Миколаїв, пр. Миру, 34.

Суддя          З.М. Сухаревич