ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" квітня 2026 р. Справа № 911/2020/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Алданової С.О.
суддів: Євсікова О.О. 
Корсака В.А. 

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РОСЕР"
на рішення Господарського суду Київської області від 16.10.2025 
у справі № 911/2020/25 (суддя Антонова В.М.)
за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "РОСЕР"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях 
про стягнення коштів, 
ВСТАНОВИВ: 
Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - позивач; АТ "Українська залізниця") звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "РОСЕР" (надалі - відповідач; ТОВ "РОСЕР"; апелянт; скаржник), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (в подальшому - третя особа; Регіональне відділення ФДМ України) про стягнення 575 182, 44 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1593 від 17.07.2014, в частині сплати орендної плати за період з березня по грудень 2022 року в розмірі 70% від її загального нарахованого розміру. 
Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі № 911/2020/25; залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях.
Рішенням Господарського суду Київської області від 16.10.2025 позов АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" до ТОВ "РОСЕР", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях про стягнення 575 182, 44 грн задоволено. Стягнуто з ТОВ "РОСЕР" на користь АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" 575 182 (п`ятсот сімдесят п`ять тисяч сто вісімдесят дві) грн 44 коп. основного боргу та 8 627 (вісім тисяч шістсот двадцять сім) грн 74 коп. судового збору.
За висновками місцевого господарського суду, матеріалами справи підтверджується факт наявності у відповідача заборгованості зі сплати 70% орендної плати за період з березня по грудень 2022 року в розмірі 575 182,44 грн, доказів її погашення відповідачем, у порядку, передбаченому ГПК України, не надано та вказана заборгованість не спростована, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. 
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ТОВ "РОСЕР" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 16.10.2025 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" до ТОВ "РОСЕР", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях про стягнення 575 182, 44 грн, що є розміром 70% орендної плати за договором від 17.07.2014 № 1593 за період з березня по грудень 2022 року в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що жодні висновки Верховного Суду в схожих чи аналогічних справах, а також рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть вносити зміни до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 17.07.2014 № 1593, і лише постановою Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 910/10903/17, встановлено обставини саме щодо правонаступництва, особи орендодавця та умов конкретного договору - від 17.07.2014 № 1593.
Скаржник також акцентує на встановленні факту відсутності правонаступництва АТ «Українська залізниця» за ДТГО «Південно-Західна залізниця» (є окремою юридичною особою), а відповідно і відсутності права на звернення з відповідним позовом. На думку відповідача, місцевий господарський суд проігнорував правову позицію третьої особи (ФДМУ), щодо чинності договору та розподілу орендної плати відповідно до пункту 3.6. договору, яким передбачено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу (ДТГО «Південно-Західна залізниця») у співвідношенні 70% до 30% щомісяця, і однобоко надав перевагу іншим судовим рішенням.
Окремо відповідач вказує, що не з`ясованим залишилась обставина виникнення (її правова підстава) заборгованості в розмірі 575 182, 44 грн, що дорівнює 70% орендної плати за договором від 17.07.2014 № 1593 за період з березня по грудень 2022 року, яка мала (та має) сплачуватись не на рахунки АТ «Укрзалізниця», а до державного бюджету згідно пунктом 3.6. договору.
Апелянтом підкреслюється, що належним орендодавцем за договором від 17.07.2014 № 1593 є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (відбулась заміна Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області на його правонаступника Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, згідно наказу Фонду державного майна України від 05.08.2019 № 786).
Відповідач підкреслює, що при винесенні оскаржуваного рішення суд І-ої інстанції використав неналежні та недопустимі письмові докази.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.11.2025, апеляційна скарга в справі № 911/2020/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "РОСЕР" на рішення Господарського суду Київської області від 16.10.2025 у справі № 911/2020/25. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "РОСЕР" на рішення Господарського суду Київської області від 16.10.2025 у справі № 911/2020/25 призначено на 11.02.2026.
На адресу апеляційного господарського суду від АТ "Українська залізниця" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. За твердженнями АТ "Українська залізниця", з огляду на перехід орендованого майна до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" - товариство, яке створене внаслідок проведеної корпоратизації підприємств залізничного транспорту, у відповідності до ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Фонд державного майна України та його територіальні відділення втратили право виступати орендодавцями щодо майна новоутвореного товариства. Натомість Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" набуло право власності на спірне майно, а відтак і стало орендодавцем за договором та до нього перейшли відповідні права та обов`язки Регіонального відділення фонду Державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях.
У судовому засіданні 11.02.2026 оголошено перерву до 23.03.2026.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2026 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "РОСЕР" на рішення Господарського суду Київської області від 16.10.2025 у справі № 911/2020/25 відкладено на 08.04.2026.
Представник апелянта в судовому засіданні 08.04.2026 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.
У судовому засіданні представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін. 
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується довідкою від 23.03.2025 про доставку електронного документа в електронний кабінет останньої.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, враховуючи те, що явка представника третьої особи судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованого клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності Регіонального відділення ФДМ України, якого належним чином повідомлено про судовий розгляд справи апеляційним господарським судом.
Також судовою колегією зазначається, що відзиву/письмових пояснень на апеляційну скаргу відповідача від третьої особи на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходило, що відповідно до частини 3 статті 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення першої інстанції в апеляційному порядку. 
Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 17.07.2014 між третьою особою (орендодавець) та відповідачем (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1593 (скорочено - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення пакгаузу № 4 та № 5, а також частину відкритої вантажної платформи, загальною площею 627,4 кв.м (далі - майно), що розташоване за адресою: 09100, Київська область, місто Біла Церква, вулиця Товарна, 29 та обліковується на балансі Будівельного монтажно-експлуатаційного управління № 2 в місті Козятин (балансоутримувач), вартість якого визначено згідно з висновком про вартість на 31.01.2014 і становить за незалежною оцінкою 1 163 069,00 грн без ПДВ.
Майно передається в оренду з метою розміщення складу (п. 1.2. Договору).
У пункті 2.1. Договору сторони погодили, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.
Згідно п. 3.1. Договору розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку - січень 2014 року без врахування ПДВ складає 14 538,36 грн.
Пунктом 3.3. Договору встановлено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу (п. 3.6. Договору).
Відповідно до п. 5.3. Договору орендар зобов`язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату, компенсувати експлуатаційні витрати та витрати на утримання майна, у тому числі податку на землю, незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.
Відповідно до п. 10.3. Договору зміни до умов цього договору або його розірвання допускається за взаємної згоди сторін, за умови погодження з балансоутримувачем та при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти державним майном.
У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформлюються додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди (п.10.4. Договору).
За змістом пп. 10.9., 10.10. Договору в разі припинення договору, майно протягом трьох днів повертається орендарем балансоутримувачу за актом приймання-передачі.
Доказів розірвання договору матеріали справи не містять.
17.07.2014 між третьою особою та відповідачем підписано акт приймання-передачі державного майна (додаток № 2 до договору), відповідно до якого третя особа здала, а відповідач прийняв в оренду майно.
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) повним найменуванням балансоутримувача, на момент укладення договору було: відокремлений підрозділ Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця" Козятинське будівельно-монтажне експлуатаційне управління № 2 (далі - ДТГО "Південно-Західна залізниця").
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 утворено Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", згідно додатку № 1 до якої, ДТГО "Південно-Західна залізниця" входить до переліку підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється АТ "Українська залізниця".
Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735 "Питання Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" було затверджено Статут АТ "Українська залізниця", відповідно до пункту 2 якого товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту, які реорганізовано шляхом злиття згідно з Додатком № 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200; пунктом 12 Статуту закріплено, що товариство є юридичною особою з дня державної реєстрації.
18.08.2015 Міністерством інфраструктури України відповідно до статті 107 ЦК України було затверджено Зведений передавальний акт, відповідно до якого правонаступником щодо усього майна, прав та обов`язків, зокрема ДТГО "Південно-Західна залізниця" після реорганізації шляхом злиття стає АТ "Українська залізниця" (а.с. 22 - 29 т. 1).
Згідно зведеного переліку майна ДТГО "Південно-Західна залізниця", що вноситься до статутного капіталу АТ "Українська залізниця", що є додатком до Зведеного передавального акта, до статутного капіталу АТ "Укрзалізниця" внесено об`єкти нерухомості, зокрема ті, що виступають об`єктом оренди за договором (а.с. 30 - 32 т. 1).
21.10.2015 відбулась державна реєстрація ПАТ "Українська залізниця". У відомостях, що містяться в ЄДР про юридичну особу зазначено й про ДТГО "Південно-Західна залізниця".
Постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 № 938 "Деякі питання діяльності акціонерного товариства "Українська залізниця" змінено тип публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з публічного на приватне, перейменоване ПАТ "Українська залізниця" у АТ "Українська залізниця", внесено відповідні зміни до відомостей про юридичну особу, що містяться у ЄДР. 
28.03.2016 між АТ "Українська залізниця" (позивачем) та відповідачем укладено додаткову угоду до договору, якою позивача визначено орендодавцем нерухомого майна за договором та визначено обов`язок відповідача щодо сплати 100% орендної плати на користь позивача.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2018 у справі № 910/10903/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 23.10.2018 визнано вказану додаткову угоду недійсною.
Підставою для задоволення позову про визнання недійсною додаткової угоди стала наявність наказу ПАТ "Українська залізниця" № 071 від 10.02.2016 "Про деякі питання щодо майна ПАТ "Укрзалізниці", яким керівникам структурних підрозділів апарату позивача, регіональних філій, філій заборонено вчиняти будь-які дії щодо передачі в оренду основних засобів та нематеріальних активів, внесених до статутного капіталу позивача до визначення відповідного порядку Кабінетом Міністрів України. 
З огляду на це, в подальшому позивач виходив з того, що він є лише балансоутримувачем переданого в оренду державного майна, оскільки є правонаступником ДТГО "Південно-Західна залізниця", а тому відповідач мав сплачувати на користь позивача 30% від загального розміру орендної плати, визначеного договором.
25.11.2019 за позивачем було зареєстровано право власності на нерухоме майно, зокрема об`єкти, що є предметом договору, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.11.2019 за індексним номером 190636156 (а.с. 18 т. 1).
Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення 30% від розміру орендної плати за період з грудня 2016 року по грудень 2020 року.
Рішенням Господарського суду Київської області від 14.06.2021 у справі № 911/465/21, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2022, яке набрало законної сили 19.01.2022 позов задоволено частково, зокрема стягнуто заборгованість зі сплати 30% від розміру орендної плати за період з 15.02.2018 по грудень 2020 року. Часткова відмова в задоволенні позову обґрунтована пропуском строку позовної давності.
У червні 2017 року позивач звернувся з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні орендованим майном, стягнення неустойки за невиконання обов`язку щодо повернення майна, боргу по орендній платі, штрафних санкцій та боргу по компенсації експлуатаційних витрат балансоутримувача.
Рішенням Господарського суду Київської області у справі від 12.09.2022 № 911/1789/17 (ухвалою Північного апеляційного господарського суд від 17.04.2023 апеляційну скаргу разом з доданими до неї документами повернуто заявнику), яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову в частині вимог про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, а також в частині вимог про стягнення з відповідача неустойки за невиконання обов`язку щодо повернення майна, задоволено позовні вимоги про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати (30% від загального розміру орендної плати) за період жовтень 2016 року-лютий 2017 року, штрафних санкцій та витрат на утримання орендованого майна.
У подальшому позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості зі сплати 30% від розміру орендної плати за період з січня 2021 року по грудень 2022 року та штрафних санкцій.
В обґрунтування позову позивач посилався на те, що стягувана сума заборгованості сформувалася внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору в частині перерахування позивачу як балансоутримувачу 30% від загального розміру орендної плати.
Рішенням Господарського суду Київської області від 29.11.2023 у справі № 911/2400/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суд від 10.06.2024, яке набрало законної сили 10.06.2024, позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача заборгованість зі сплати 30% від розміру орендної плати за період за період з січня 2021 року по грудень 2022 року та штрафні санкції.
Рішенням встановлено, що:
- від моменту отримання орендованого майна у оренду в 2014 році до часу розгляду справи 911/2400/23 відповідач користується орендованим майном, зокрема після настання строку, зазначеного в п.10.1. договору майно балансоутримувачу не повернув;
- за змістом п. 3.11. договору обов`язок відповідача сплачувати орендну плату зберігається за ним навіть у разі припинення договору внаслідок закінчення строку на який він укладався до моменту фактичного повернення орендованого майна за актом приймання-передачі;
- на момент розгляду справи № 911/2400/23 договір чинний, а отже є належною правовою підставою для виникнення прав та обов`язків для його учасників, обумовлених його змістом;
- з огляду на встановлені судом обставини щодо затвердження Міністерством інфраструктури України 18.08.2015 Зведеного передавального акту та зведеного переліку майна ДТГО "Південно-Західна залізниця" та проведення 21.10.2015 державної реєстрації позивача, з цього моменту власником майна, що є об`єктом оренди за договором став позивач, незалежно від того, що право власності на це майно у відповідному реєстрі речових прав було зареєстроване за позивачем лише 28.11.2019, а також незалежно від того, чи завершено процедуру припинення ДТГО "Південно-Західна залізниця", яке припиняється наслідок злиття;
- враховуючи, що відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, правонаступництво не пов`язується з державною реєстрацією припинення підприємства залізничного транспорту, датою виникнення універсального правонаступництва АТ "Укрзалізниця" щодо підприємств залізничної галузі, які припиняються шляхом злиття, слід вважати дату його державної реєстрації - 21.10.2015, з якої воно є правонаступником, зокрема, ДТГО "Південно-Західна залізниця";
- майно, що передано саме до статутного капіталу позивача втрачає статус державного, належить АТ "Укрзалізниці" на праві приватної власності та, відповідно, поряд із правами власника на це майно, позивачу належить і право розпорядження ним, зокрема право виступати орендодавцем такого майна, в тому числі і за договором, раніше укладеним із відповідачем;
- позивач з моменту своєї державної реєстрації 21.10.2015 та передачі до його статутного капіталу майна згідно Зведеного передавального акта, став власником майна, що перебувало на балансі ДТГО "Південно-Західна залізниця", що є предметом оренди за договором, жодного погодження подальшого продовження дії укладених раніше договорів оренди не вимагається, адже єдиною повноважною особою на управління власним майном став сам позивач, та оскільки новий договір наразі не укладався, судом не встановлено органу з яким відповідне питання мало б погоджуватися.
17.07.2024 позивач направив відповідачу листа за вих. № ФБМЕС-06/491 від 16.07.2024 з проектом додаткової угоди від 17.07.2024 до договору, із внесенням змін щодо орендодавця та розміру сплати орендних платежів позивачу (а.с. 148 - 152 т. 1).
Відповіді відповідача чи підписаної додаткової угоди до договору матеріали справи не містять. 
01.09.2024 позивачем виставлено відповідачу рахунки на оплату 70% орендної плати за період з березня по грудень 2022 року на загальну суму 575 182,44 грн, а саме: № 7/878, № 8/878, № 9/878, № 10/878, № 11/878, № 12/878, № 13/878, № 14/878, № 15/878 та № 16/878.
Третя особа листом за вих. № 50-02.01-2725 від 02.09.2024 повідомила позивача, що між третьою особою та відповідачем додаткова угода щодо продовження строку дії договору не укладалась, третя особа вважає договір не діючим та нарахування орендної плати не здійснюється, останній платіж зі сплати орендної плати до Державного бюджету відповідачем був здійснений 19.11.2015.
23.09.2024 позивачем на адресу відповідача направлено вказані вище рахунки та претензію за вих. № 1044 від 23.09.2024 з проханням оплатити заборгованість протягом 7 днів з моменту її отримання, що підтверджується описом вкладення цінного листа №2210202729683 та чеком поштового відділення.
У листопаді 2024 року позивач звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 153 828,54 грн, що дорівнює 70% орендної плати за період із жовтня 2021 року по лютий 2022 року.
Рішенням Господарського суду Київської області від 20.01.2025 у справі № 911/3111/24, залишеним без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2025, яке набрало законної сили 24.06.2025, позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 153 828,54 грн заборгованості, що дорівнює 70% орендної плати за період із жовтня 2021 року по лютий 2022 року.
Спір у справі, що розглядається, виник з підстав неналежного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором щодо своєчасної оплати 70% орендної плати за користуванням майном позивача за період з березня по грудень 2022 року в розмірі 575 182,44 грн. 
Відповідач заперечував щодо задоволення позову та, зокрема, зазначав, що в позивача відсутній статус орендодавця за спірним договором, тому його вимоги щодо сплати орендної плати за договором у розмірі 70% є безпідставними. Крім цього, в Україні не діє прецедентне право та практика Верховного Суду не є імперативною вказівкою для судів інших інстанцій при розгляді схожих спорів, жодні висновки Верховного Суду в схожих чи аналогічних справах не можуть вносити зміни до спірного договору оренди. Також вказував, що рішенням Господарського суду Київської області від 12.09.2022 в справі 911/1789/17 встановлено, що позивач за умовами договору залишається балансоутримувачем, а не орендодавцем. Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця" є діючою юридичною особою, а тому позивач не набув статусу його правонаступника. Крім цього, просить застосувати строки позовної давності, оскільки позовна заява датована 16.06.2025, а розрахунок заборгованості складений починаючи з березня по грудень 2022, позивачем пропущено загальний строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення заборгованості, що передувала 16.06.2022.
Подібні за змістом доводи та заперечення наведені сторонами у апеляційній скарзі та відзиві на неї відповідно.
Приймаючи до уваги фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання, в силу вимог статей 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами Договір є договором оренди, який підпадає під правове регулювання глави 58 ЦК України.
Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно негайно або у строк, встановлений договором найму (ч. 1 ст. 765 ЦК України).
За змістом ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Порядок сплати орендної плати за Договором сторони визначили відповідними умовами Договору.
Як вже зазначалось, 17.07.2014 між третьою особою (орендодавець) та відповідачем (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1593, відповідно до пункту 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення пакгаузу №4 та №5, а також частину відкритої вантажної платформи, загальною площею 627,4 кв.м, що розташоване за адресою: 09100, Київська область, місто Біла Церква, вулиця Товарна, 29 та обліковується на балансі ДТГО "Південно-Західна залізниця".
17.07.2014 між третьою особою та відповідачем підписано акт приймання-передачі державного майна (додаток № 2 до договору), відповідно до якого третя особа здала, а відповідач прийняв в оренду майно.
Рішенням Господарського суду Київської області від 29.11.2023 у справі 911/2400/23, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2024, яке набрало законної сили 10.06.2024, зокрема встановлено, що у відповідності до статей 1, 2 Статуту акціонерного товариства "Українська залізниця" (в редакції чинній станом на час створення позивача), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 735 від 02.09.2015, позивач є юридичною особою, утвореною відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 25.06.2014 № 200 та є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.
В статті 31 Статуту визначено, що майно позивача формується, зокрема, за рахунок майна, внесеного засновником до його статутного капіталу.
Згідно зі статтею 32 Статуту, здійснюючи право власності, позивач володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, цьому статуту та меті діяльності товариства. Розпорядження майном товариства, в тому числі шляхом списання, відчуження, передачі в користування, оренду, концесію відповідного майна, розпорядження майном, внесеним до статутного капіталу товариства, та майном, набутим товариством під час його господарської діяльності, здійснюється в порядку, встановленому законодавством, з урахуванням обмежень щодо розпорядження таким майном, визначених законом та цим статутом.
Відповідно до статті 34 Статуту позивач використовує, утримує державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання, та розпоряджається ним з урахуванням обмежень, встановлених законодавством. Майно, що є державною власністю і закріплене за позивачем на праві господарського відання, включається до його активів.
Згідно п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" № 200 від 25.06.2014, статутний капітал товариства формується шляхом внесення до нього: майна Укрзалізниці, підприємств, зазначених у додатку № 1, крім майна, яке закріплюється за товариством на праві господарського відання згідно із Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", та іншого майна, яке відповідно до законодавства не може бути включене до статутного капіталу.
Цією ж Постановою затверджено Перелік підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", серед якого вказано, зокрема: Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця".
18.08.2015 Міністерство інфраструктури України в межах процедури з утворення АТ "Українська залізниця" та на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" затвердило зведений перелік майна ДТГО "Південно-Західна залізниця", що вноситься до статутного капіталу АТ "Українська залізниця", що є додатком до Зведеного передавального акту від 06.08.2015 та затверджений Міністерством інфраструктури України.
Відповідно до Зведеного переліку майна ДТГО "Південно-Західна залізниця", що вноситься до статутного капіталу позивача, останнє увійшло до статутного капіталу нерухоме майно, що, зокрема, є предметом оренди за договором.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.11.2019 за позивачем було зареєстровано право власності на нерухоме майно, що є предметом договору. Підстава виникнення права власності: передавальний акт ДТГО "Південно-Західна залізниця" та зведений перелік майна ДТГО "Південно-Західна залізниця", серія та номер: б/н, виданий 18.08.2015, видавник: Міністерство інфраструктури України; форма власності: державна.
Беручи до уваги встановлені вище обставини щодо прийняття уповноваженим державним органом рішення про утворення позивача шляхом реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту та встановлення його правонаступництва щодо майна, наведеного в передавальному акті зведеного переліку майна ДТГО "Південно-Західна залізниця", з цього моменту позивач набуває правомочності на передане державою майно до його статутного капіталу, у тому числі право самостійно виступати орендодавцем такого майна.
Набуття позивачем статусу правонаступника підприємства залізничного транспорту в силу норми спеціального Закону не пов`язується із завершенням процедури припинення ДТГО "Південно-Західна залізниця", яке припиняється внаслідок злиття, та/або реєстрації за позивачем права власності в реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Зазначені висновки також узгоджуються з правовою позицією, що викладена в постановах Верховного Суду від 23.06.2020 по справі № 904/5881/18, від 21.02.2020 у справі № 918/792/18 та яку в силу приписів частини 4 статті 236 ГПК України слід враховувати при застосуванні вищенаведених норм права у спірних правовідносинах як останні висновки касаційної інстанції з цього питання.
В свою чергу, посилання в апеляційній скарзі про неврахування судом першої інстанції встановленого в судовому рішенні у справі № 910/10903/17 факту відсутності правонаступництва АТ «Українська залізниця» у спірних правовідносинах оренди, колегією суддів оцінюються критично, оскільки як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду від 23.10.2018 підставою для задоволення позову про визнання недійсною додаткової угоди стала наявність наказу ПАТ "Українська залізниця" № 071 від 10.02.2016 "Про деякі питання щодо майна ПАТ "Укрзалізниці", яким керівникам структурних підрозділів апарату відповідача, регіональних філій, філій заборонено вчиняти будь-які дії щодо передачі в оренду основних засобів та нематеріальних активів, внесених до статутного капіталу відповідача до визначення відповідного порядку Кабінетом Міністрів України. При цьому, касаційною інстанцією констатовано, що висновки суду апеляційної інстанції щодо правонаступництва, в даному випадку, не мають правового значення для вирішення даного спору.
Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі переходу права власності на об`єкт оренди до нового власника такий договір оренди зберігає чинність для нового власника, якщо інше не передбачено договором оренди. Аналогічне положення міститься й в ч. 1 ст. 770 ЦК України, згідно положень якої у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.
Отже, чинне законодавство надає наймачу додатковий захист шляхом встановлення правила про те, що перехід права власності на річ, передану у найм, не є підставою для зміни або припинення договору найму. При цьому новий власник речі автоматично набуває прав та обов`язків наймодавця за договором найму та повинен їх виконувати до закінчення строку дії договору або до моменту його припинення з будь-яких інших підстав. Тобто в результаті переходу права власності на найману річ має місце заміна наймодавця в договорі найму (подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 909/367/18, від 05.06.2018 у справі № 922/2318/17, від 17.07.2018 у справі № 923/70/18).
При цьому, Договір не передбачав положень щодо його припинення у зв`язку з відчуженням орендодавцем об`єкта оренди. Відтак, внаслідок передачі нерухомого майна (об`єкта оренди) до статутного капіталу позивача, останній набув прав та обов`язків сторони договору оренди (орендодавця) в силу вимог вищенаведених норм матеріального права.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.07.2024 в справі № 917/730/22. 
В межах наведеного судова колегія враховує сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) правові висновки, зокрема щодо правового режиму майна AT "Українська залізниця" та його правонаступництва. Так, Укрзалізниця володіє майном на підставі двох правових режимів: на праві власності (майно передане до статутного капіталу); на праві повного господарського відання (майно, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях та в зоні АТО, тобто майно, яке вибуло із фактичного володіння держави; майно, що залишається у державній власності і щодо якого встановлені певні обмеження щодо розпорядження для AT "Укрзалізниця"). Отже, ПАТ "Укрзалізниця" майно належить як на праві власності, так і на праві господарського відання. При цьому за загальним правилом майно належить Укрзалізниці на праві власності. На праві господарського відання ПАТ "Укрзалізниця" належить лише майно, визначене спеціальними нормами (зокрема, вказане в частині першій статті 10 Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"). Крім того, відповідно до висновків, сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19, пункт 57), враховуючи, що відповідно до частини шостої статті 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, правонаступництво не пов`язується з державною реєстрацією припинення підприємства залізничного транспорту, а кредиторам не надавалося право вимагати дострокового виконання вимог у порядку, передбаченому статтею 107 ЦК України, тобто всі їхні вимоги перейшли в повному обсязі до AT "Укрзалізниця", датою виникнення універсального правонаступництва AT "Укрзалізниця" щодо підприємств залізничної галузі, які припиняються шляхом злиття, слід вважати дату його державної реєстрації - 21 жовтня 2015 року. Статтею 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" передбачено особливості утворення Товариства, зокрема, воно утворюється як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (далі - підприємства залізничного транспорту); його статут затверджується Урядом; його засновником є держава в особі Уряду; воно є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту. Відповідно до частини другої статті 5 вказаного Закону переоформлення правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, внесені до статутного капіталу товариства, здійснюється протягом двох років з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухоме майно, внесене до статутного капіталу Товариства, здійснюється на підставі передавального акта та акта оцінки майна залізничного транспорту, внесеного до його статутного капіталу. Передавальний акт та/або акт оцінки майна залізничного транспорту є документами, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на майно, внесене до статутного капіталу Товариства. З аналізу вимог статті 5 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" випливає наявність у товариства обов`язку переоформити правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомого майна, внесені до його статутного капіталу, протягом двох років з дня його державної реєстрації. Водночас Закон України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" не обумовлює факт переходу від підприємств залізничного транспорту до товариства як правонаступника усіх прав та обов`язків на відповідне нерухоме майно фактом вчинення ним дій з переоформлення правовстановлюючих документів на таке майно, а також не пов`язує момент переходу зазначених прав до товариства з моментом реєстрації за ним таких прав. Закон України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" не передбачає залишення певних прав щодо зазначеного майна (управління, розпорядження) у підприємств залізничного транспорту до їх переоформлення товариством, а також не встановлює правових наслідків невиконання товариством зазначеного обов`язку протягом установленого строку, зокрема у вигляді припинення його прав щодо відповідного нерухомого майна чи повернення учасників правовідносин правонаступництва у попередній стан з обов`язком повернення відповідного майна підприємствам залізничного транспорту тощо. Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 5 вказаного Закону документами, які підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на майно, внесене до статутного капіталу Товариства, є передавальний акт та/або акт оцінки майна залізничного транспорту. При цьому Акціонерне товариство "Українська залізниця" набуло право власності на майно залізничного транспорту з підстав правонаступництва внаслідок реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту відповідно до закону, що є окремою підставою виникнення прав та обов`язків згідно зі статтею 11 ЦК України. Відтак, приймаючи рішення про утворення Акціонерного товариства "Українська залізниця" шляхом реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту та встановлюючи його правонаступництво щодо всього майна, усіх прав та обов`язків зазначених підприємств, держава тим самим фактично висловила своє волевиявлення щодо переходу до товариства права власності на відповідне майно, передане державою до його статутного капіталу, у тому числі права самостійно виступати орендодавцем такого майна.
Апеляційний господарський суд зазначає, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 75 ГПК України).
Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу.
Тобто суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами, а правило про преюдицію спрямоване не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу, але й також сприяє додержанню процесуальної економії в новому процесі.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).
Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення у справі "Брумареску проти Румунії", п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. 
Колегією суддів вже акцентувалось, що згідно рішення Господарського суду Київської області від 29.11.2023 у справі 911/2400/23, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2024, встановлено, що позивачу належить право на отримання всієї суми орендної плати за договором від моменту державної реєстрації позивача, незалежно від того чи було проведено державну реєстрацію нерухомого майна, що увійшло до статутного капіталу позивача, а також того чи завершена процедура припинення підприємств, майно яких передано до його статутного капіталу.
З урахуванням приписів ст. 75 ГПК України відсутні правові підстави для повторного доказування зазначених обставин, адже їх існування підтверджують остаточні судові рішення, які не можуть бути поставлені під сумнів, оскільки переоцінка даних фактів буде свідчити про поставлення під сумнів судових рішень у справах № 911/2400/23 та № 911/3111/24, що є недопустимим.
При цьому, Договір не передбачав положень щодо його припинення в зв`язку з відчуженням орендодавцем об`єкта оренди, отже з переходом до позивача права власності на спірне майно, в силу приписів ст. 770 ЦК України останнім набуто існуючі в третьої особи права і обов`язки орендодавця за такими договорами в межах набутого права власності на об`єкт нерухомого майна.
Договір укладено строком на 1 рік, що діє з 17.07.2014 до 16.07.2015 включно (п. 10.1. Договору).
Відповідно до п. 10.3. Договору зміни до умов цього договору або його розірвання допускається за взаємної згоди сторін, за умови погодження з балансоутримувачем та при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти державним майном.
У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформлюються додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди (п. 10.4. Договору).
За змістом п.п. 10.9., 10.10. Договору в разі припинення договору майно протягом трьох днів повертається орендарем балансоутримувачу за актом приймання-передачі.
Отже, єдиною повноважною особою на управління майном є позивач, доказів укладання нового договору оренди чи внесення змін до договору оренди матеріали справи не місять, також згідно матеріалів справи не встановлено органу, який уповноважений надавати дозвіл позивачу на управління його ж майном.
Тому, оскільки доказів розірвання Договору чи повернення майна відповідачем з оренди матеріали справи не містять, Договір оренди є продовженим.
Зазначені висновки суду першої інстанції, як вважає колегія суддів, є правильними. 
З цих підстав колегією суддів зазначається, що доводи апеляційної скарги про те, що в спірних правовідносинах не відбулась заміна орендодавця та, як наслідок, відсутність у позивача права на пред`явлення позову про стягнення заборгованості з орендних платежів апеляційною інстанцією відхиляються як необґрунтовані. Отже, в даному випадку АТ "Українська залізниця", як власник орендованого майна, правомірно звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСЕР» про стягнення заборгованості за Договором.
Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Частинами 1, 2 та 5 статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
За ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Київської області від 20.01.2025 у справі № 911/3111/24, залишеним без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2025, яке набрало законної сили 24.06.2025, позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість зі сплати 70% орендної плати за період із жовтня 2021 року по лютий 2022 року.
Згідно п. 3.1. Договору розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку - січень 2014 року без врахування ПДВ складає 14 538,36 грн.
Пунктом 3.3. Договору встановлено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Орендна плата перераховується щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним (п. 3.6. Договору).
01.09.2024 позивачем виставлено відповідачу рахунки на оплату 70% орендної плати за період з березня по грудень 2022 року на загальну суму 575 182,44 грн, а саме: № 7/878, № 8/878, № 9/878, № 10/878, № 11/878, № 12/878, № 13/878, № 14/878, № 15/878 та № 16/878.
Доказів сплати 70% орендної плати за період з березня по грудень 2022 року в розмірі 575 182,44 грн матеріали справи не містять та відповідачем, у порядку передбаченому ГПК України не доведено.
Протилежного до суду не надано, як на стадії розгляду справи в суді першої інстанції, так і на стадії апеляційного провадження.
Отже, зважаючи на підтвердження згідно матеріалів справи факту наявності у відповідача заборгованості зі сплати 70% орендної плати за період з березня по грудень 2022 року в розмірі 575 182,44 грн, відсутності доказів погашення її з боку відповідача, на переконання судової колегії вмотивованими є висновки суду попередньої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення основної заборгованості за Договором у сумі 575 182,44 грн. 
В свою чергу, враховуючи вказане, колегією суддів критично оцінюються доводи апелянта щодо ігнорування місцевим господарським судом правової позиції щодо чинності Договору та розподілу орендної плати відповідно до пункту 3.6. Договору, яким передбачено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу (ДТГО «Південно-Західна залізниця») у співвідношенні 70% до 30% щомісяця, а також про однобічне надання переваги при вирішенні спору іншим судовим рішенням та використання неналежних та недопустимих письмових доказів при вирішенні спору.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.
Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).
Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення. 
З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у цій постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
За висновками судової колегії, доводи апелянта про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду Київської області від 16.10.2025 у справі № 911/2020/25 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечать чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.
В свою чергу, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.
При цьому, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження позивача знайшли своє підтвердження в частині спростування викладених скаржником в апеляційній скарзі доводів у цілому. 
Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (ТОВ "РОСЕР").
Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РОСЕР" на рішення Господарського суду Київської області від 16.10.2025 у справі № 911/2020/25 - залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Київської області від 16.10.2025 у справі № 911/2020/25 - залишити без змін. 
3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "РОСЕР". 
4. Справу повернути до суду першої інстанції. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 04.05.2026 (з урахуванням часу перебування судді Алданової С.О. у відпустці). 

Головуючий суддя С.О. Алданова 

Судді О.О. Євсіков

В.А. Корсак