ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2026 року
м. Київ
справа № 354/625/15
провадження № 61-1790сво25
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Синельникова Є. В.,
суддів: Грушицького А. І., Зайцева А. Ю., Крата В. І., Луспеника Д. Д., 
Фаловської І. М., Червинської М. Є.,
учасники справи:
позивач - перший заступник прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України,
відповідачі: Поляницька сільська рада, ОСОБА_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державне підприємство «Ворохтянське лісове господарство»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Жарський Тарас Володимирович, на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 17 липня 2023 року у складі судді Остап`юк М. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 січня 2025 року у складі колегії суддів: Девляшевського В. А., Луганської В. М., 
Пнівчук О. В., і виходив з такого.
Сутність правової проблеми у справі
1. Правовідносини у справі, що переглядається в касаційному порядку, стосуються питання захисту права власності держави на земельні ділянки лісового фонду, які незаконно вибули із власності держави без її волі.
2. За фактом незаконного вибуття з володіння держави земель лісового фонду здійснювалося кримінальне провадження стосовно посадових осіб Поляницької сільської ради. У межах зазначеного провадження постійний землекористувач ДП «Ворохтянське лісове господарство» подавало цивільний позов про стягнення завданих збитків. Однак кримінальне провадження було закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, цивільний позов було залишено без розгляду.
3. Перед Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду поставлено питання щодо наявності підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду прокурора, який діє в інтересах держави, з позовом про витребування незаконно вилучених земельних ділянок державного лісового фонду, поданим після закриття судом кримінального провадження та залишення заявленого у ньому цивільного позову постійного землекористувача без розгляду.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
4. У вересні 2015 року перший заступник прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України звернувся до суду з позовом до відповідачів Поляницької сільської ради, ОСОБА_1 , третя особа - ДП «Ворохтянське лісове господарство», про визнання недійсними та скасування державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок.
5. На обґрунтування позову прокурор зазначав, що рішення Виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 12 грудня 2003 року, на підставі якого видано відповідачу ОСОБА_1 державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, є підробленим, не приймалося у встановленому законом порядку, а самостійно було складено сільським головою. Вказаний факт встановлений за результатами розгляду кримінальної справи, порушеної стосовно посадових осіб Поляницької сільської ради.
6. Спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні 
ДП «Ворохтянське лісове господарство» на підставі державного акта на право постійного користування землею від 10 листопада 2001 року та знаходиться у кварталі 9 виділи 49 , 57 Поляницького лісництва.
7. Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області 
від 04 березня 2015 року у кримінальній справі встановлено, що Поляницький сільський голова та інженер-землевпорядник, зловживаючи владою та службовим становищем, з корисливих мотивів, в особистих інтересах та в інтересах осіб, які бажали безоплатно отримати для індивідуального житлового будівництва земельні ділянки у с. Поляниця Яремчанської міської ради, всупереч вимогам законодавства, за погодженням з начальником Яремчанського міського управління земельних ресурсів, склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи - рішення Виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про вилучення земельних ділянок у Поляницького лісництва Ворохтянського Держлісгоспу» загальною площею 5,452 га, віднесення їх в землі запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду в землі житлової та громадської забудови. У подальшому були підроблені рішення Виконавчого комітету Поляницької сільської ради за 2002-2003 роки з додатками, у тому числі рішення в частині передачі в приватну власність незаконно вилучених у ДП «Ворохтянське лісове господарство» земельних ділянок лісового фонду 105 фізичним особам, прізвища яких зазначені у постанові суду, у тому числі і відповідачу ОСОБА_1 .
8. Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області 
від 04 березня 2015 року посадових осіб Поляницької сільської ради звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження закрито. Цивільний позов ДП «Ворохтянське лісове господарство» про стягнення завданих державі збитків залишено без розгляду з роз`ясненням права на його пред`явлення в порядку цивільного судочинства. Проте ДП «Ворохтянське лісове господарство», Державне агентство лісових ресурсів України не звернулися до суду з відповідними позовами. 
9. Посилаючись на зазначене, прокурор зауважував, що фіктивність рішення, на підставі якого ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, встановлена судовим рішенням, а тому воно не підлягає визнанню недійсним у судовому порядку.
10. Водночас у 2011 році ОСОБА_1 розділив земельну ділянку на дві ділянки, у зв`язку з чим йому було видано два державні акти на право власності на такі земельні ділянки.
11. З огляду на викладене, прокурор, з урахуванням заяв (клопотань) про зміну предмета позову, просив суд: поновити позовну давність; визнати недійсними державні акти на право приватної власності на земельні ділянки 
серії ЯК № 965330 та серії ЯК № 965331, видані ОСОБА_1 ; витребувати спірні земельні ділянки, кадастрові номери 2611092001220021521 та 2611092001220021522, площею по 0,0500 га кожна, у власність держави в особі 
ДП «Ворохтянське лісове господарство».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
12. Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області 
від 17 липня 2023 року позов задоволено частково.
13. Витребувано у ОСОБА_1 спірні земельні ділянки з чужого незаконного володіння у власність держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України.
14. У задоволенні позовних вимог про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, виданих ОСОБА_1 , відмовлено.
15. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки є неналежним способом захисту права власності, а тому в її задоволенні слід відмовити. Оскільки спірна земельна ділянка була вилучена органом місцевого самоврядування з лісового фонду без дотримання визначеної законодавством процедури, вона вибула з володіння держави поза її волею, ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку у порядку безоплатної передачі громадянам у власність земельних ділянок на підставі рішення Виконавчого комітету Поляницької сільської ради, що не мала права передавати цю ділянку, всупереч визначеної законодавством процедури, а тому наявні підстави для витребування спірних земельних ділянок.
16. Щодо вирішення питання про пропуск позовної давності, суд вважав, що у цій справі існували об`єктивні обставини, які унеможливлювали звернення прокурора до суду з цим позовом, а саме відсутність підстав, визначених законодавством (кінцеве судове рішення у кримінальній справі), для звернення прокурора до суду з позовною заявою в інтересах держави, а тому причини пропуску позовної давності суд визнав поважними.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
17. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 17 липня 2023 року залишено без змін.
18. Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову, зазначивши, що земельна ділянка вибула з володіння держави поза її волею, а ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку у порядку безоплатної передачі громадянам у власність земельних ділянок на підставі рішення Виконавчого комітету Поляницької сільської ради всупереч визначеної законодавством процедури.
19. Також суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності при зверненні прокурора до суду з позовом у цій справі, вказавши, що цивільний позов на захист інтересів держави розглядався разом з кримінальною справою у період з травня 2005 року до березня 2015 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
20. 13 лютого 2025 року  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат 
Жарський Т. В., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 17 липня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 січня 2025 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
21. При відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції визначив, що підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій є підстави, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
22. Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.
23. Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2025 року продовжено відповідачу строк на усунення недоліків касаційної скарги.
24. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 354/625/15, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
25. 12 серпня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
26. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
27. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 січня 2026 року справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.
28. Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2026 року прийнято та призначено до розгляду справу № 354/625/15у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
29. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що на сервісі Державного земельного кадастру відсутні відомості про земельні ділянки, кадастрові номери 2611092001:22:002:1521 та 2611092001:22:002:1522, а тому вони не можуть вважатися сформованими. Крім того, постанова Галицького районного суду Івано-Франківської області 
від 04 березня 2015 року у кримінальній справі не може мати преюдиційного значення стосовно оспорюваних у цій справі обставин. Заявник вважає, що надання оцінки рішенням про вилучення земельних ділянок в рамках кримінальної справи у постанові Галицького районного суду Івано Франківської області від 04 березня 2015 року не може автоматично спричинити визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Поляницької сільської ради.
30. Акцентує увагу на тому, що оскільки рішення, на підставі якого 
ОСОБА_1 отримав у власність спірну земельну ділянку, не визнавалось недійсним чи підробленим, відсутні підстави стверджувати про незаконність набуття права власності на оспорювану земельну ділянку.
31. Крім того, посилається на те, що судами не застосовано вимог чинного законодавства та практику Верховного Суду щодо того, що поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Зважаючи на той факт, що у поданій позовній заяві визначені інше коло учасників, інший предмет, підстава позову та способи захисту, позовна давність була пропущена уже станом на момент подання позовної заяви. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень. У порушення статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор фактично здійснює представництво інтересів Державного агентства лісових ресурсів України, яке, в свою чергу, не мало права на звернення за захистом інтересів держави, оскільки не є власником лісів та до його компетенції не входить регулювання земельних відносин.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
32. Згідно з державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ № 002701, виданим на підставі рішення Поляницької сільської ради № 3 від 11 січня 2001 року, у постійному користуванні Ворохтянського державного лісогосподарського підприємства (ДП «Ворохтянське лісове господарство») перебували землі для ведення лісового господарства площею 4 358,5 га.
33. На підставі пункту 4 рішення Виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10 липня 2003 року № 27 «Про вилучення, надання, передачу земельних ділянок у приватну власність та зміну цільового призначення землі» Поляницькою сільською радою вилучено у Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ земельні ділянки площею 6,7 га, зокрема, у кварталі 9, 
виділ 57.
34. Згідно з державним актом від 18 грудня 2002 року серії IV-ІФ № 028151, на підставі рішення № 46 Виконавчого комітету Поляницької сільської ради народних депутатів від 12 грудня 2002 року ОСОБА_1 передано земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану у с. Поляниця Яремчанської міської ради, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
35. 23 березня 2004 року слідчим ОВС прокуратури Івано-Франківської області Балитою Р. І. порушено кримінальну справу за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України. Зазначено, що службові особи Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету, зловживаючи службовим становищем, діючи в інтересах третіх осіб, всупереч Генеральному плану забудови с. Поляниця, в порушення вимог законодавства, протягом 2002-2003 років без розгляду на сесіях Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету, незаконно вилучили із власності Ворохтянського держлісгоспу 40,69 га земель лісового фонду без згоди державних органів лісового господарства, незаконно змінили їх цільове призначення, перевівши із земельних угідь лісового фонду в землі житлової та громадської забудови, та безоплатно надали їх у приватну власність 160 громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків. Внаслідок вищевказаних дій незаконно вилучено 40,69 га земельних угідь лісового фонду, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам.
36. Відповідно до висновку комісійної судово-земельної експертизи 
від 11 березня 2005 року, проведеної у рамках зазначеної вище кримінальної справи, виконком сільської ради села Поляниця прийняв низку рішень про вилучення земельних ділянок лісового фонду загальною площею 40,69 га без дотримання процедури вилучення, надання та зміни цільового призначення земель лісового фонду відповідно до вимог статей 149, 151, пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України та статті 42 Лісового кодексу України, зокрема, це рішення виконкому № 27 від 10 липня 2003 року, на підставі якого вилучено земельні ділянки в Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, у тому числі у кварталі 9 , виділ 57 , де розташована земельна ділянка відповідача ОСОБА_1 .
37. Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області 
від 04 березня 2015 року, яка набрала законної сили, звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності сільського голову с. Поляниця ОСОБА_2 , інженера-землевпорядника ОСОБА_3 , начальника Яремчанського міського управління земельних ресурсів ОСОБА_4 . Цивільний позов залишено без розгляду.
38. Зі змісту зазначеної постанови відомо, що сільський голова 
ОСОБА_2 , інженер-землевпорядник ОСОБА_3 в особистих інтересах та в інтересах осіб, які бажали безоплатно отримати для індивідуального житлового будівництва земельні ділянки у с. Поляниця Яремчанської міськради незаконно надали у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків 5,452 га земель державного лісового фонду, які перебували у користуванні Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, рішення про вилучення яких не приймались; склали завідомо неправдиві офіційні документи: листи Виконавчого комітету Поляницької сільської ради про вилучення з державної власності та передачу сільській раді до земель запасу земельних ділянок державного лісового фонду; рішення Виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про вилучення земельних ділянок Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ» загальною площею 40,69 га, віднесення їх до земель запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду до земель житлової та громадської забудови; додатки до рішень Виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про надання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» фізичним особам, прізвища та ініціали яких вказуються у постанові суду.
39. У 2011 році на підставі заяви ОСОБА_1 про розподіл земельної ділянки від 15 лютого 2011 року № 71 серії ВРЕ № 767503 спірна земельна ділянка була розділена на дві земельні ділянки, площею по 0,0500 га кожна. Новоутвореним земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери 2611092001220021521 та 2611092001220021522. ОСОБА_1 видано нові державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯК № 965330 та серії ЯК № 965331 відповідно.
Позиція Верховного Суду
40. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов таких висновків.
41. Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
42. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
43. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим.
Підстави та мотиви передачі справи на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду
44. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2025 року у справі № 354/599/15-ц (провадження № 61-2992св25) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2025 року у справі № 354/601/15-ц (провадження № 61-1868св25).
45. У справах № 354/599/15-ц, № 354/601/15-ц Верховний Суд, вирішуючи питання щодо обґрунтованості висновків судів про поважність причин пропуску позовної давності, зазначив, що цивільний позов прокурора безпосередньо випливає з цивільного позову ДП «Ворохтянське лісове господарство» про стягнення завданих збитків, який був увесь час предметом судового розгляду в рамках кримінального провадження та залишений без розгляду постановою суду від 04 березня 2015 року, і має по суті однакову мету.
46. У цих справах Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що до 04 березня 2015 року у прокурора не було визначених законодавством підстав для звернення до суду з вказаним позовом в інтересах держави і такі підстави виникли лише після залишення позову ДП «Ворохтянське лісове господарство» без розгляду постановою Галицького районного суду 
Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року, якою закрито кримінальну справу, та незвернення впродовж шести місяців з відповідним позовом до суду ні зазначеного підприємства, ні Державного агентства лісових ресурсів України, що давало вагомі підстави прокурору вважати про наявність загрози порушення інтересів держави.
47. Оскільки існували об`єктивні обставини, які унеможливили звернення прокурора до суду з цим позовом раніше, а саме відсутність підстав, визначених законодавством для звернення прокурора до суду з позовною заявою в інтересах держави, тому причини пропуску позовної давності є поважними.
48. Натомість Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вже зазначав про відсутність поважних причин пропуску позовної давності у справах за позовомпершого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України (постанова від 09 грудня 2020 року у справі № 354/619/15-ц (провадження № 61-5843св19)).
49. У спірних правовідносинах ключовим питанням є те, чи вказані прокурором підстави є поважними причинами пропуску позовної давності на звернення до суду з позовом в інтересах держави.
50. На думку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,позов у кримінальному провадженні та позов у справі, що переглядається, не є тотожними. Ці позови мають різний предмет (стягнення завданих збитків державі та витребування земельних ділянок) та пред`явлені різними суб`єктами (ДП «Ворохтянське лісове господарство» та державою). Тобто, пред`явлений ДП «Ворохтянське лісове господарство» у рамках кримінального провадження позов про стягнення завданих збитків державі жодним чином не перешкоджав прокурору звернутися з позовом про визнання недійсними та скасування державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок.
51. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільногосуду вважає, що залишення позову ДП «Ворохтянське лісове господарство» без розгляду та незвернення впродовж шести місяців з відповідним позовом до суду ні державного підприємства, ні Державного агентства лісових ресурсів України не є поважними причинами в розумінні частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.
52. З огляду на наведене, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що наявні підстави для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2025 року у справі 
№ 354/599/15-ц (провадження № 61-2992св25) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
від 23 грудня 2025 року у справі № 354/601/15-ц (провадження № 61-1868св25), та формулювання висновку про те, що:
52.1. тлумачення частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України свідчить що під поважними причинами пропуску позовної давності слід розуміти такі обставини, що з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову;
52.2.  позов у кримінальному провадженні та позов у справі, що переглядається, не є тотожними. Ці позови мають різний предмет (стягнення завданих збитків державі та витребування земельних ділянок) та пред`явлені різними суб`єктами (ДП «Ворохтянське лісове господарство» та державою). Тобто, пред`явлений ДП «Ворохтянське лісове господарство» у рамках кримінального провадження позов про стягнення завданих збитків державі жодним чином не перешкоджав прокурору звернутися з позовом про визнання недійсними та скасування державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
53. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
54. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
55. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
56. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі 
№ 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 89)).
57. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
58. На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18, пункти 39, 60), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 103) і № 372/1036/15-ц (провадження 
№ 14-252цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 65)).
59. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
60. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
61. Верховний Суд неодноразово зауважував, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати захист цих інтересів у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати такий захист (близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду України 
від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і 
№ 469/1203/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17).
62. Якщо ж суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності (частина друга статті 265 ЦК України).
63. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
64. Згідно зі статтею 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
65. Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.
66. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
67. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
68. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
69. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але згідно з положеннями частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19).
70. Саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.
71. У пункті 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 
2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) вказано, що питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
72. Крім того, у зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеними у постанові від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19, зокрема про те, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. 
73. Аналогічний правовий висновок було викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20).
74. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зауважує, що прокурор виконує субсидіарну роль, звертаючись до суду із позовом в інтересах органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. 
75. У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
76. У справі, що переглядається в касаційному порядку, судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 березня 2004 року було порушено кримінальну справу № 248436 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами Поляницької сільської ради у зв`язку з незаконним вилученням із власності Ворохтянського держлісгоспу 40,69 га земель лісового фонду та безоплатною передачею цих земель у приватну власність 160 громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків упродовж 2002-2003 років.
77. Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року посадових осіб Поляницької сільської ради звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрито. Цивільний позов ДП «Ворохтянське лісове господарство» про стягнення завданих державі збитків залишено без розгляду з роз`ясненням права на звернення до суду в порядку цивільного судочинства. Водночас ДП «Ворохтянське лісове господарство» чи Державне агентство лісових ресурсів України до суду з відповідними позовами не звернулися.
78. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду у цій справі, прокурор послався на необхідність захисту інтересів держави, оскільки після залишення цивільного позову ДП «Ворохтянське лісове господарство» про стягнення завданих збитків, заявленого в межах кримінального провадження, не було вжито заходів щодо захисту прав держави, зокрема повернення спірної земельної ділянки у державну власність.
79. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зауважує, що матеріали справи, що переглядається, вказують, що обставини, які свідчили про незаконне вибуття земель лісового фонду, підлягали встановленню судом в межах зазначеного вище кримінального провадження. Постійним користувачем спірної земельної ділянки у кримінальній справі був поданий цивільний позов про відшкодування збитків, який розглядався судом разом з обвинувальним актом у період з 2005 року до березеня 2015 року. Отже, ДП «Ворохтянське лісове господарство» вчинило процесуальні дії, спрямовані на захист майнових прав та інтересів. 
80. У частині сьомій статті 128 Кримінального процесуального кодексу України гарантовано право особи, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особи, цивільний позов якої залишено без розгляду, пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
81. Разом з тим частиною шостою статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
82. З урахуванням наведеного, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що тривалий розгляд кримінального провадження, в якому підлягали встановленню обставини підробки офіційних документів, на підставі яких земельні ділянки вибули з володіння держави на користь приватного власника, може за певних обставин вважатися поважною причиною пропуску позовної давності за вимогою про витребування земельної ділянки, як правового наслідку протиправних дій. 
Висновки про застосування норм права 
83. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зауважує, що позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави, як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.
84. Питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
85. Тривалий розгляд кримінального провадження, в якому підлягали оцінці та були встановлені обставини підробки офіційних документів, на підставі яких земельні ділянки вибули з володіння держави на користь приватного власника (обставини незаконного вибуття майна власника), може за певних обставин вважатися поважною причиною пропуску позовної давності за вимогою про витребування земельної ділянки, як правового наслідку протиправних дій.
Щодо відступлення від висновків Верховного Суду 
86. Консультативна рада Європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень (пункт 49) зазначила, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.
87. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
88. Передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ставилось питання про необхідність відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати 
Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2025 року у справі № 354/599/15-ц (провадження № 61-2992св25) та Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2025 року у справі № 354/601/15-ц (провадження 
№ 61-1868св25).
89. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає таким, що відповідає нормам закону, викладений у зазначених постановах висновок щодо оцінки підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності.
90. З огляду на викладене, необхідності у відступленні від висновків Верховного Суду, викладених у наведених вище постановах, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає.
Щодо вирішення спору по суті заявлених позовних вимог
91. Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. 
92. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
93. Верховний Суд зазначає, що на будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.
94. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу та безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (пункти «а», «б» частини першої статті 81 ЗК України).
95. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 
96. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
97. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
98. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
99. Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» частини першої статті 12 ЗК України (тут і надалі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
100. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі землі лісового фонду (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).
101. Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
102. Згідно із пунктом 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.
103. Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.
104. Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.
105. Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.
106. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (частина сьома статті 118 ЗК України).
107. Частинами першою, другою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.
108. Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно екологічні (водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні), естетичні, виховні та інші функції, мають обмежене експлуатаційне значення і підлягають державному обліку та охороні (частина друга статті 3 ЛК України, тут і надалі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
109. Усі ліси на території України становлять її лісовий фонд. До лісового фонду належать також земельні ділянки, не вкриті лісовою рослинністю, але надані для потреб лісового господарства (стаття 4 ЛК України).
110. Ліси України підлягають охороні і захисту, що передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на їх збереження від знищення, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб, а також раціональне використання. Забезпечення охорони та захисту лісів покладається на центральні та місцеві органи державної виконавчої влади, Верховну Раду Республіки Крим, місцеві Ради народних депутатів та постійних лісокористувачів відповідно до законодавства України (частини перша, друга статті 85 ЛК України).
111. У частині другій статті 5 ЛК України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісового фонду, визначення їх меж провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством.
112. Згідно зі статтями 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5,0 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Порядок використання земель лісового фонду визначається законом.
113. Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
114. Відповідно до статті 42 ЛК України переведення лісових земель до нелісових для використання у цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, використанням лісових ресурсів і користуванням земельними ділянками лісового фонду для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт, провадиться за рішенням органів, які надають ці землі у користування відповідно до земельного законодавства.
115. Переведення лісових земель до інших категорій провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя. 
116. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
117. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
118. За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин 
речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
119. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
120. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.
121. Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, який підтримав Верховний Суд, зокрема у постановах від 13 вересня 2023 року у справі № 359/3912/15-ц (провадження № 61-3901св23), від 20 вересня 2023 року у справі 
№ 206/2421/16-ц (провадження № 61-18150св21), захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
122. Можливість власника реалізувати його право на витребування майна від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
123. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (провадження 
№ 14-256цс18, пункти 99-100), від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21, пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21, пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року в справі № 910/18214/19 (провадження № 12-8гс22, пункт 9.47) та інших).
124. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
125. Судами попередніх інстанцій, на підставі матеріалів кримінальної справи № 1-6/11, порушеної щодо посадових осіб Поляницької сільської ради за фактом підроблення рішень Виконавчого комітету Поляницької сільської ради за 
2002-2003 роки щодо передачі у приватну власність незаконно вилучених у 
ДП «Ворохтянське лісове господарство» земельних ділянок лісового фонду фізичним особам, зокрема постановою Галицького районного суду 
Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року у справі № 1-6/11 про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, встановлено, що ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку лісового фонду площею 0,1000 га, розташовану на території Поляницької сільської ради, внаслідок вчинення злочину посадовими особами.
126. Зазначена земельна ділянка перебувала у постійному користуванні 
ДП «Ворохтянське лісове господарство» на підставі державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ № 002701 від 10 листопада 2001 року, та знаходиться у кварталі 9 , ділянки 49 , 57 Поляницького лісництва Ворохтянського Держлісгоспу (лист Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру Державного комітету природних ресурсів України від 01 жовтня 2004 року № 464).
127. Згідно з висновком комісійної судово-земельної експертизи від 11 березня 2005 року, проведеної у рамках зазначеної вище кримінальної справи, рішенням Виконавчого комітету Поляницької сільської ради Яремчанської міськради 
від 10 липня 2003 року № 27 вилучено земельні ділянки в Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ площею 6,7 га, зокрема земельну ділянку, надану 
ОСОБА_1 (квартал 9, виділ 57, площею 1,0 га), віднесено до земель запасу сільської ради та змінено цільове використання земельної ділянки з переведенням лісового фонду до земель житлової і громадської забудови. Рішення Виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 27 від 10 липня 
2003 року прийнято без дотримання процедури вилучення, надання та зміни цільового призначення земель лісового фонду.
128. Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірна земельна ділянка, яка вибула з володіння держави поза її волею, підлягає витребуванню у її набувача на користь держави в особі Державного агентства лісових ресурсів у порядку, визначеному статтею 388 ЦК України.
129. Посилання заявника на відсутність належних відомостей у Державному земельному кадастрі про витребувані судом земельні ділянки не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій про наявність підстав для захисту права власності держави. Колегія суддів бере до уваги, що виділена ОСОБА_1 спірна земельна ділянка державного лісового фонду на підставі заяви останнього про розподіл земельної ділянки від 15 лютого 2011 року була розділена на дві окремі земельні ділянки, кожній із яких було присвоєно окремий кадастровий номер та видано державний акт про право власності на земельну ділянку.
130. Відповідно до частини четвертої статті 79-1 ЗК України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
131. Щодо доводів касаційної скарги про відсутність порушених прав Державного агентства лісових ресурсів України, в інтересах якого подано прокурором позов у справі, що переглядається, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначає наступне.
132. Представництво інтересів громадянина або держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
133. Згідно із частиною третьою зазначеної статті, у редакції, яка діяла на час звернення до суду із позовом у цій справі, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
134. В судовому процесі, зокрема цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.
135. Отже, незалежно від того, хто саме звернувся до суду - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор, у судовому процесі держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин.
136. Аналогічний правовий висновок було викладено Верховним Судом у постановах від 20 грудня 2023 року у справі № 619/77/15-ц (провадження 
№ 61-9722св23), від 31 січня 2024 року у справі № 380/13877/21 (провадження № К/990/27577/23), від 14 березня 2024 року у справі № 620/278/23 (провадження № К/990/21991/23), від 11 червня 2024 року у справі № 380/9047/22 (провадження № К/990/3496/23), від 06 листопада 2024 року у справі № 354/681/15-ц (провадження № 61-14611св23), 31 січня 2025 року у справі № 360/346/24 (провадження № К/990/35794/24), від 06 листопада 
2025 року у справі № 120/2426/23 (провадження № К/990/49960/24), від 03 грудня 2025 року у справі № 354/599/15-ц (провадження № 61-2992св25), від 23 грудня 2025 року у справі № 354/601/15-ц (провадження № 61-1868св25), від 28 січня 2026 року у справі № 354/637/15-ц (провадження № 61-16378св23).
137. Аналіз спірних правовідносин свідчить про звернення прокурора до суду із позовом у справі саме в інтересах держави. Прокурор обґрунтовував порушення прав держави, як власника земельної ділянки лісового фонду, зокрема тим, що спірна земельна ділянка, яка згодом була розділена на дві земельні ділянки, вибула з власності держави з порушенням вимог закону, на підставі підробленого рішення виконавчого комітету сільської ради, внаслідок незаконних дій її посадових осіб. Ураховуючи наведене, позов у справі, що переглядається в касаційному порядку, пред`явлено саме в інтересах держави.
138. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07).
139. Обставини цієї справи свідчать про те, що  ОСОБА_1 безоплатно набув право власності на земельну ділянку лісового фонду площею 0,1000 га, розташовану на території Поляницької сільської ради, внаслідок вчинення злочинних дій посадовими особами, земельні ділянки не використовував, будівлі чи споруди на земельній ділянці відсутні, питання про виплату компенсації не піднімав.
140. За таких обставин, витребування на підставі статті 388 ЦК Українинезаконним чином набутої земельної ділянки у  ОСОБА_1 не може свідчити про покладення на нього надмірного тягаря.
141. Суди попередніх інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин, нормами матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, та, надавши правову оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності, дійшли загалом правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
142. Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, в загальному зводяться до переоцінки доказів.
143. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
144. Висновки суду першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 
145. Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі 
№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі 
№ 910/8115/19(910/13492/21)).
146. Крім того, безпідставними слід визнати посилання заявника на відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування права у подібних правовідносинах.
147. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
148. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
149. За викладених обставин Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Розподіл судових витрат
150. Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
151. У зв`язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги судові витрати, понесені заявником, відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Жарський Тарас Володимирович, залишити без задоволення.
2. Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області 
від 17 липня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду 
від 16 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Синельников

Судді: А. І. Грушицький 

А. Ю. Зайцев

В. І. Крат

Д. Д. Луспеник

І. М. Фаловська

М. Є. Червинська