У Х В А Л А 

13 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 639/1284/25
провадження № 14-41зц26

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідачки Ступак О. В.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., 
Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 03 березня 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року та постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 березня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до заступника міністра захисту довкілля та природних ресурсів України з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Стрільця Руслана Олександровича, міністра захисту довкілля та природних ресурсів України Гринчук Світлани Василівни, треті особи: Національне агентство України з питань державної служби, Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, нанесеної корупційними порушеннями державного службовця щодо видачі фіктивних дозвільних документів відповідно до статей 67, 68 Закону України «Про запобігання корупції»,
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог
1. У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до заступника міністра захисту довкілля та природних ресурсів України з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Стрільця Р. О., міністра захисту довкілля та природних ресурсів України Гринчук С. В. та просила суд:
- визнати незаконним і скасувати фіктивний дозвіл від 05 березня 2020 року № 6310137900-00389 на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, який виданий державним службовцем Стрільцем Р. О. фіктивній юридичній особі - Товариству з обмеженою відповідальністю «Коксовий завод «Новомет» на адресу приватного домогосподарства;
- зобов`язати Державну казначейську службу України відшкодувати моральну та матеріальну шкоду у сумі 1 000 000,00 грн із подальшим регресом із доходів майна винної особи Стрільця Р. О. ;
- зобов`язати очільника Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України Гринчук С. В. провести перевірку силами структурних підрозділів міністерства наслідків, що настали від корупційних порушень щодо видачі фіктивного дозволу на викиди небезпечних речовин у атмосферне повітря міста Харкова державним службовцем Стрільцем Р. О.;
- постановити окрему ухвалу щодо корупційних порушень із ознакою кримінальних порушень за статтями 364 та 365-2 Кримінального кодексу України.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
2. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова від 03 березня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до заступника міністра захисту довкілля та природних ресурсів України з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Стрільця Р. О., міністра захисту довкілля та природних ресурсів України Гринчук С. В. , треті особи: Національне агентство України з питань державної служби, Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, нанесеної корупційними порушеннями державного службовця видачею фіктивних дозвільних документів відповідно до статей 67, 68 Закону України «Про запобігання корупції». 
3. Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскільки спір у цій справі має ознаки публічно-правового та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд виснував про наявність підстав для відмови у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 186 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), відповідно до якого суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Також суд роз`яснив, що цей спір відноситься до юрисдикції окружного адміністративного суду.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
4. Постановою від 24 квітня 2025 року Харківський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 03 березня 2025 року - без змін.
5. Колегія суддів, проаналізувавши позовні вимоги, виснувала, що ОСОБА_1 фактично оскаржувала дії та рішення суб`єктів владних повноважень, що свідчить про відсутність матеріально-правових відносин між сторонами, а вимоги щодо відшкодування шкоди позивачка пов`язує лише з оскаржуваними діями та рішеннями відповідачів - суб`єктів владних повноважень.
6. Тому Харківський апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що спір у цій справі має ознаки публічно-правового та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а також що є підстава для відмови у відкритті провадження.
Короткий зміст постанови касаційного суду
7. Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 звернулася до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
8. Постановою від 18 березня 2026 року Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд цієї справи за її участю. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 03 березня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року - без змін.
9. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, тому цей спір належить до юрисдикції адміністративного суду. Оскільки вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заявлені в одному провадженні з вимогами, які мають ознаки публічно-правового спору, Верховний Суд підтвердив правильність висновків судів попередніх інстанцій, що цей спір у цілому належить до юрисдикції адміністративного суду.
Зміст касаційної скарги, поданої до Великої Палати Верховного Суду
10. 27 квітня 2026 року засобами електронного зв`язку ОСОБА_1 звернулася до Великої Палати Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить визнати незаконними та скасувати ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 03 березня 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року та постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 березня 2026 року, зобов`язати суд першої інстанції розглянути позовну заяву, а також поновити строк на оскарження постанови касаційного суду.
11. Заявниця наголошує, що юрисдикція позовних заяв про відшкодування шкоди, нанесеної фізичній особі внаслідок корупційних порушень посадових осіб на виконання функцій держави - державних службовців відповідно до положень статей 67, 68 Закону України «Про запобігання корупції», визначена Загальним класифікатором спеціалізації суддів та категорій справ та зазначена у розділі «Цивільне судочинство».
12.  ОСОБА_1 зазначила, що дії судді першої інстанції, незважаючи на те, що відшкодування нанесеної фізичній особі шкоди відбувається виключно за правилами цивільного судочинства, призвели до дискримінації її права на справедливий та неупереджений суд у розумні строки.
Позиція Великої Палати Верховного Суду 
13. Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для прийняття цієї касаційної скарги до розгляду немає з огляду на таке. 
14. За змістом частини другої статті 6 і частини другої 
статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
15. Відповідно до частини першої статті 36, пунктів 1, 5 частини другої статті 37 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції. У складі Верховного Суду діють, зокрема, Касаційний цивільний суд і Велика Палата Верховного Суду.
16.  У пункті 1 частини другої статті 45 цього Закону вказано, що Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
17. Судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, що передбачено у статті 388 ЦПК України.
18.  Порядок подання касаційної скарги врегульовано в ЦПК України. Зокрема, у частині першій статті 391 ЦПК України встановлено, що касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким у цьому випадку є Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду.
19.  Відповідно до статей 393, 394 ЦПК України виключно Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду наділений повноваженнями як суд касаційної інстанції у цивільних справах вирішувати питання про прийняття касаційної скарги та відкриття касаційного провадження. 
20. Порядок передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду передбачено в частинах третій - шостій статті 403 ЦПК України, а саме: після відкриття касаційного провадження, підготовки справи до касаційного розгляду та її попереднього розгляду суд, який розглядає справу в касаційному порядку, передає її на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
21. У статті 403 ЦПК України визначені підстави передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду: якщо суд вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду; якщо суд вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати; справа містить виключну правову проблему; учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.
22. Тобто питання прийняття касаційної скарги, відкриття касаційного провадження і передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду в цивільних справах віднесено до повноважень Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
23.  Велика Палата Верховного Суду не наділена повноваженнями в цивільних справах для вчинення процесуальних дій, передбачених статтями 393, 394 ЦПК України.
24.  Наведене свідчить, що процесуальне звернення подано з порушенням порядку, визначеного статтею 391 ЦПК України, тому немає правових підстав для прийняття та розгляду його Великою Палатою Верховного Суду. 
25.  За змістом касаційної скарги ОСОБА_1 не погоджується із постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 березня 2026 року. 
26. Чинний процесуальний закон не передбачає інституту перегляду Великою Палатою Верховного Суду судових рішень Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (окрім перегляду судових рішень у порядку глави 3 розділу V ЦПК України). Судові рішення суду касаційної інстанції є остаточними й оскарженню не підлягають. 
27.  Тож Велика Палата Верховного Суду відповідно до ЦПК України не наділена повноваженнями переглядати судові рішення касаційних судів. Винятком із цього правила є лише встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом. Проте про наявність таких обставин заявниця не зазначає.
28.  Оскільки постановою від 18 березня 2026 року Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 та залишив без змін судові рішення першої та апеляційної інстанцій, то немає правових підстав для розгляду поданої касаційної скарги ОСОБА_1 та перегляду судових рішень у цій справі Великою Палатою Верховного Суду, тому у її прийнятті потрібно відмовити та повернути заявниці.
29. Така відмова не порушує право ОСОБА_1 на доступ до суду, оскільки вона реалізувала право на оскарження судового рішення в судах апеляційної та касаційної інстанцій.
30. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, параграф 36).
31. «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуть для досягнення цієї мети (рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, параграф 53).
32.  Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоб порушувати саму сутність цього права. Також обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує «легітимну мету» і якщо немає «пропорційного співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, параграф 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, параграф 65).
33. Згідно з практикою ЄСПЛ юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення суду, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України», заява № 41984/98, параграф 53).
34.  Звернення до Великої Палати Верховного Суду з такою касаційною скаргою є намаганням ініціювати повторний розгляд справи та перегляд судових рішень трьох інстанцій за відсутності передбачених процесуальним законом підстав. Такий перегляд є неможливим, оскільки ставить під сумнів гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції принцип остаточності судового рішення (res judicata).
Керуючись статтями 388, 391, 393, 394, 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:
Відмовити у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 03 березня 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року та постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 березня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до заступника міністра захисту довкілля та природних ресурсів України з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Стрільця Руслана Олександровича, міністра захисту довкілля та природних ресурсів України Гринчук Світлани Василівни, треті особи: Національне агентство України з питань державної служби, Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, нанесеної корупційними порушеннями державного службовця щодо видачі фіктивних дозвільних документів відповідно до статей 67, 68 Закону України «Про запобігання корупції» та повернути скаргу її заявниці разом з доданими матеріалами.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідачка О. В. Ступак
Судді: О. О. Банасько   О. В. Кривенда
О. В. Білоконь Н. М. Мартинюк
О. Л. Булейко К. М. Пільков
І. А. Воробйова С. О. Погрібний
О. А. Губська Т. Г. Стрелець
А. А. Ємець І. В. Ткач
Л. Ю. Кишакевич О. С. Ткачук
В. В. Король В. Ю. Уркевич
С. І. Кравченко