ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Чернівці Справа № 600/4502/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання рішень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить:
визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 – протиправними;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та Головне управління Пенсійного фонду в Луганській області зарахувати йому до страхового стажу період здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 30.09.2006;
зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити йому пенсію за віком.
В обґрунтування позову позивач зазначав, що звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком. Оскаржуваним рішенням йому відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Зокрема, до страхового стажу йому не зараховано період здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 30.09.2006 у зв`язку з відсутністю в Реєстрі інформації про сплату страхованих внесків до Пенсійного фонду України. 
Оскаржуване рішення позивач вважає протиправним, оскільки період здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 30.09.2006 підлягає зарахуванню до його страхового стажу в повному обсязі незалежно від суми сплачених страхових внесків. 
За вказаною позовною заявою відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. 
У поданому до суду відзиві Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі – відповідач 1) заперечувало проти задоволення позову, в якому зазначало, що до страхового стажу позивача та до страхового стажу для визначення права на пенсію позивачу не зараховано період з 01.01.2004 по 30.09.2006 здійснення підприємницької діяльності, оскільки в Реєстрі відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Відповідно до довідки від 23.05.2025 № 1713/АП/24-13-50-12 позивач перебував на обліку в Вижницькій ДПІ ГУ ДПС у Чернівецькій області як суб`єкт підприємницької діяльності із спрощеною системою оподаткування. В системі персоніфікованого обліку відсутня інформація про сплату страхових внесків в зазначений період.
Враховуючи норми п. 6 ст. 21 Закону №1058, відповідач 1 вважає, що позивач, як суб`єктом підприємницької діяльності, повинен був подана інформація до системи персоніфікованого обліку за період з 01.01.2004 по 30.09.2006.
Враховуючи наведене, на думку відповідача1, ним правомірно винесено оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058 у зв`язку з відсутністю у позивача необхідного страхового стажу 32 роки.
Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі - відповідач 2) подало до суду відзив на адміністративний позов, в якому вказувало, що в діях органу Пенсійного фонду України не вбачається протиправних дій по відношенню до позивача.
Головним управлінням проведено розрахунок стажу позивачу згідно вимог чинного законодавства, таким чином в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж – 32 роки. 
З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .
13.08.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
До заяви позивачем додано:
- трудову книжку серія НОМЕР_1 від 25.06.1986;
- диплом серія НОМЕР_2 від 01.03.1987 виданий Чернівецьким політехнічним технікумом;
- військовий квиток НОМЕР_3 від 16.09.1983;
- довідку № 1713/АП/24-13-50-12 від 23.05.2025 видана Державною податковою службою України Головного управління ДПС у Чернівецькій області.
Вказана заява за принципом екстериторіальності спрямована для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області. 
За результатами розгляду заяви, 20.08.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області прийнято рішення № 241670089030 про відмову позивачу в призначенні пенсії. 
У вказаному рішенні зазначено, що вік заявника 60 років 10 днів. Працює. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.
Необхідний стаж, визначений ч. 1 ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з 01.01.2015 пор 31.12.2025 - становить не менше 32 років.
Згідно з витягом з ЄРС для ФОП ОСОБА_1 перебував на обліку як фізична особа підприємець з 28.08.2001 по 22.05.2014.
За наданими документами страховий стаж особи становить 29 років 4 місяці. Починаючи з 01.01.2004 страховий стаж обчислено за даними Реєстру з урахуванням сплати страхових внесків по 31.07.2025.
До страхового стажу за доданими документами не зараховано періоди:
- навчання з 01.09.1982 по 27.02.1987 у Чернівецькому політехнічному технікумі за дипломом від 01.03.1987 серії НОМЕР_4 , оскільки перетинається з проходженням строкової військової служби (підлягає уточненню довідкою про період і форму навчання);
- ведення підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 30.09.2006, з 01.09.2009 по 31.11.2009, з 01.02.2010 по 28.02.2010, з 01.04.2010 по 31.05.2010, з 01.08.2010 по 31.08.2010, з 01.10.2010 по 30.11.2010, з 01.01.2011 по 28.02.2011, з 01.04.2011 по 30.09.2011, з 01.01.2012 по 22.05.2014 у зв`язку з відсутністю в Реєстрі інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
За наведених підстав, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу 32 роки.
Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату згідно поданих документів 04.08.2028.
Вважаючи дії відповідачів та оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії в частині не зарахування до страхового стажу періоду здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 30.09.2006 протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.
Статтею 1 Конституції України визначено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.
У ст. 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно ст. 22 Конституції України, Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Частиною 1 ст. 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно із ст. 1 Закону № 1058-IV пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.
Право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом (п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV). 
Частиною 1 ст. 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:
пенсія за віком;
пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства);
пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Умови призначення пенсії за віком встановлено ст. 26 Закону № 1058-IV. Так, ч. 1 наведеної статті Закону визначено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років. 
За приписами ч. 2 ст. 26 Закону № 1058-IV, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема в період з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років, а з 1 січня 2028 року від 25 до 35 років. 
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону № 1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
На дату звернення за призначенням пенсії за віком (13.08.2025) вік позивача 60 років 10 днів.
Спірним є наявність в позивача не менше 32 років страхового стажу.
В оскарженому рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 29 років 4 місяці.
До страхового стажу за доданими документами, позивачу, серед іншого, не зараховано періоди:
- ведення підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 30.09.2006, з 01.09.2009 по 31.11.2009, з 01.02.2010 по 28.02.2010, з 01.04.2010 по 31.05.2010, з 01.08.2010 по 31.08.2010, з 01.10.2010 по 30.11.2010, з 01.01.2011 по 28.02.2011, з 01.04.2011 по 30.09.2011, з 01.01.2012 по 22.05.2014 у зв`язку з відсутністю в Реєстрі інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
За наведених підстав, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу 32 роки.
Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату згідно поданих документів 04.08.2028.
Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню, суд зазначає наступне. 
За приписами ч. 1, 2 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У разі якщо за період з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2016 року в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості, необхідні для обчислення страхового стажу військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейським, особам рядового і начальницького складу відповідно до цього Закону, страховий стаж обчислюється на підставі довідки про проходження військової служби та про сплачені суми страхових внесків. 
Згідно з ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно термінів наведених в ч. 1 ст. 1 Закону № 1058-IV: 
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; 
страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; 
страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Відповідно до п.п. 1 п. 3-1 розділу XV Закону № 1058-IV (Розділ XV доповнено п. 3-1 згідно із Законом № 2148-VIII від 03.10.2017) до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: 
з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; 
з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2018 № 793 доповнено пункт 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, новим абзацом, зокрема: періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2017 року за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.
Отже, законодавчо були змінені умови щодо зарахування до страхового стажу періодів ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затверджений постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за N 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).
Підпунктом 2 п. 2.1 Порядку № 21-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року N 637.
За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку, надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01 січня 2004 року можуть прийматись інші документи про сплату страхових внесків. Періоди підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, можуть зараховуватись до страхового стажу також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.
Отже, із аналізу вищевикладеного слідує, що здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.
З огляду на вищевикладене, обов`язковою умовою для зарахування до страхового стажу при обчисленні пенсії періоду здійснення особою підприємницької діяльності є сплата за весь наведений період щомісячно внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування або єдиного соціального внеску, та подання відповідних звітів до відділу персоніфікованого обліку органів Пенсійного фонду України.
При цьому суд ураховує, що Указом Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва" від 03.07.1998 № 727/98 було установлено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для таких суб`єктів малого підприємництва, зокрема, як фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.
Суб`єкти малого підприємництва фізичні особи мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів за єдиним податком шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку. Ставка єдиного податку для суб`єктів малого підприємництва фізичних осіб установлюється місцевими радами за місцем їх державної реєстрації залежно від виду діяльності і не може становити менше 20 гривень та більше 200 гривень на місяць.
Суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа сплачує єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного казначейства України.
Відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховують суми єдиного податку у таких розмірах: до місцевого бюджету 43 відсотки; до Пенсійного фонду України 42 відсотки; на обов`язкове соціальне страхування 15 відсотків (у тому числі до Державного фонду сприяння зайнятості населення 4 відсотки) для відшкодування витрат, які здійснюються відповідно до законодавства у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, а також витрат, зумовлених народженням та похованням.
Пунктом 6 зазначеного Указу було встановлено, що суб`єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником таких видів податків і зборів (обов`язкових платежів), зокрема, як збору на обов`язкове державне пенсійне страхування; збору на обов`язкове соціальне страхування; внесків до Фонду України соціального захисту інвалідів; податку на доходи фізичних осіб.
В матеріалах справи міститься довідка Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 23.05.2025 із змісту якої видно, що позивач перебував на обліку у Вижницькому ДПІ ГУ ДПС у Чернівецькій області як суб`єкт підприємницької діяльності з 03.09.2001 по 15.01.2015. У спірний період, а саме: в 1 кварталі 2004 року позивач перебував на загальній системі оподаткування, доходи відсутні. У 2 – 4 кварталах 2004 року позивач перебував на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок 2 група) зі сплатою 200,00 грн/міс. У 2005 році позивач перебував на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок 2 група) зі сплатою 150,00 грн/міс. На протязі 1 – 3 кварталу 2006 року позивач перебував на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок) зі сплатою 60,00 грн/міс. У 4 кварталі 2006 року позивач перебував на загальній системі оподаткування, сума чистого доходу склала 439,90 грн. 
Відповідно до довідки Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 03.11.2025, згідно ІС «Податковий блок» позивач заборгованості з податків, зборів, платежів контроль за справлянням яких покладено на податкові органи та зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відсутня. 
Під час розгляду справи по суті позивач надав до суду копії наявних у нього квитанцій про сплату пенсійних внесків за спірних період, а саме: № К1/26 від 08.06.2004; № К1/25 від 08.06.2004; № К1/61 від 15.07.2004; № К1/60 від 15.07.2004; № К2/30 від 17.09.2004; К1/18 від 28.08.2004; № К1/97 від 19.11.2004; № К1/98 від 19.11.2004; № К4/15 від 23.02.2005.
Дослідженням довідки форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» встановлено, що в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату позивачем страхових внесків за 2004 рік, 2005 рік та січень – вересень 2006 року. 
Згідно Форми РС-право, позивачу не зараховано до страхового стажу, серед іншого, період здійснення підприємницької діяльності у 2004 році, 2005 році та січень – вересень 2006 року. 
Із змісту оскаржуваного рішення видно, що відповідачем 1 до страхового стажу позивача не зараховано, серед іншого, спірний період ведення підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 30.09.2006. 
В оскаржуваному рішенні та відзиві відповідач 1 посилався на правомірне неврахування позивачу до страхового стажу ведення підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 30.09.2006, з огляду на відсутність в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
З даного приводу суд зазначає, що згідно з п. 1 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 № 794 (далі Положення № 794), персоніфікований облік полягає в збиранні, обробленні, систематизації та зберіганні передбачених законодавством про пенсійне забезпечення відомостей про фізичних осіб, що пов`язані з визначенням права на виплати з Пенсійного фонду та їх розмір за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням (далі - відомості про фізичних осіб).
Відповідно до п. 3 Положення № 794 в основі персоніфікованого обліку лежить: обов`язковість і своєчасність подання відомостей про фізичних осіб; обов`язковість використання індивідуального ідентифікаційного номера даних Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів. 
Пунктом п. 5 Положення № 794 встановлено, що персоніфікований облік здійснює Пенсійний фонд та його органи на місцях (далі - уповноважений орган).
Згідно з п. 8 Положення № 794 уповноважений орган виконує функції щодо організації персоніфікованого обліку в тісній взаємодії з центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, державної податкової адміністрації, фінансовими органами, банківськими установами.
Тобто, відповідно до Положення № 794 відповідальність за належну організацію персоніфікованого обліку відомостей про фізичних осіб покладено на Пенсійний фонд та його органи на місцях.
Згідно із ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-IV (далі - Закон № 2464-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) Пенсійний фонд відповідно до покладених на нього завдань: 1) формує та веде реєстр застрахованих осіб Державного реєстру, здійснює заходи щодо надання інформації з Державного реєстру відповідно до цього Закону; здійснює контроль, у тому числі спільно з податковими органами, за достовірністю відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; здійснює інші функції, передбачені законодавством.
Відповідно до пунктів 2 – 4 ч. 1 ст. 14-1 Закону № 2464-IV Пенсійний фонд та його територіальні органи зобов`язані: забезпечувати своєчасне внесення відомостей до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру; здійснювати контроль за достовірністю відомостей, поданих до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру; надавати безоплатно на вимогу застрахованих осіб інформацію, що міститься на їх персональних облікових картках у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру.
Частиною 1 ст. 18 Закону № 2464-IV встановлено, що джерелами формування Державного реєстру є відомості, що надходять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, та Пенсійного фонду, в т.ч. від: підприємств, установ, організацій та військових частин.
Призначення та структура Державного реєстру визначено ст. 16 Закону № 2464-IV. Так, наведеною нормою Закону встановлено, що Державний реєстр створюється для забезпечення: ведення обліку платників і застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та їх ідентифікації; накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про сплату платниками єдиного внеску та про набуття застрахованими особами права на отримання страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; нарахування та обліку виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Державний реєстр складається з реєстру страхувальників і реєстру застрахованих осіб.
Ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру здійснюється на підставі положення, що затверджується Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, та Фондом загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.
Відповідно до п. 2 розділу V Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 за № 785/25562 (далі – Положення № 10-1, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) інформація з реєстру застрахованих осіб надається безоплатно Пенсійним фондом України та територіальними органами Пенсійного фонду України в паперовій та/або електронній формі.
Інформація з Реєстру формується та надається за формами визначеними п. 6 розділу V Положення, зокрема, довідці ОК-5.
В довідці ОК-5, яка використовується для призначення пенсії, автоматично відображаються персоніфіковані відомості про застраховану особу щодо заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, які зазначені у звітності роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують заробітну плату, грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.
Стаж обчислюється на підставі індивідуальних відомостей про застраховану особу, які надаються відділом персоніфікованого обліку Пенсійного фонду.
Аналіз вищенаведених норм права дозволяє дійти висновку, що обов`язок внесення відомостей про фізичних осіб до системи персоніфікованого обліку покладено на уповноважений орган Пенсійного фонду.
Натомість, відсутність даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування свідчить про неналежне виконання саме пенсійним органом приписів вищенаведених норм законодавства.
Як зазначалося вище, згідно довідки Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 23.05.2025, позивач перебував на обліку у Вижницькому ДПІ ГУ ДПС у Чернівецькій області як суб`єкт підприємницької діяльності з 03.09.2001 по 15.01.2015. У спірний період, а саме: в 1 кварталі 2004 року позивач перебував на загальній системі оподаткування, доходи відсутні. У 2 – 4 кварталах 2004 року позивач перебував на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок 2 група) зі сплатою 200,00 грн/міс. У 2005 році позивач перебував на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок 2 група) зі сплатою 150,00 грн/міс. На протязі 1 – 3 кварталу 2006 року позивач перебував на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок) зі сплатою 60,00 грн/міс. У 4 кварталі 2006 року позивач перебував на загальній системі оподаткування, сума чистого доходу склала 439,90 грн. 
Відповідно до довідки Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 03.11.2025, згідно ІС «Податковий блок» позивач заборгованості з податків, зборів, платежів контроль за справлянням яких покладено на податкові органи та зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відсутня.
Отже, матеріалами справи підтверджується, що у період з 01.04.2005 по 30.09.2006 позивач здійснював підприємницьку діяльності на спрощеній системі оподаткування та сплачував єдиний податок. 
Відтак, з урахуванням п. 6 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва" від 03.07.1998 № 727/98 позивач, як суб`єкт малого підприємництва, який сплачував єдиний податок, не був платником таких видів податків і зборів (обов`язкових платежів), зокрема, як збору на обов`язкове державне пенсійне страхування; збору на обов`язкове соціальне страхування; внесків до Фонду України соціального захисту інвалідів; податку на доходи фізичних осіб.
Під час розгляду справи по суті відповідачем 1 не обґрунтовано не зарахування до страхового стажу позивача період здійснення підприємницької діяльності з 01.04.2004 по 30.09.2006, під час якого він перебував на спрощеній системі оподаткування та сплачував єдиний податок. 
Заперечуючи проти позову, відповідач 1, в порушення вимог ст. 77 КАС України, не обґрунтував причини відсутність відомостей в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування відносно позивача щодо періоду його здійснення підприємницької діяльності з 01.04.2004 по 30.09.2006, під час якого він перебував на спрощеній системі оподаткування та сплачував єдиний податок.
Будь які належні та допустимі докази на спростування позиції позивача про здійснення підприємницької діяльності з 01.04.2004 по 30.09.2006, під час якого він перебував на спрощеній системі оподаткування та сплачував єдиний податок, відповідач 1 до суду не надав. 
З огляду на наведене, суд зазначає, що внаслідок неналежного виконання Пенсійним органом обов`язку по внесенню відомостей до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування позивач фактично позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час здійснення підприємницької діяльності з 01.04.2004 по 30.09.2006, під час якого він перебував на спрощеній системі оподаткування та сплачував єдиний податок, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
Отже, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його здійснення підприємницької діяльності з 01.04.2004 по 30.09.2006, під час якого він перебував на спрощеній системі оподаткування та сплачував єдиний податок.
Суд також враховує, що згідно з ст. 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.
Відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Отже, пенсійний орган в силу діючого законодавства наділений повноваженнями вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Під час судового розгляду даної справи, відповідач 1 не надав доказів перевірки записів у трудовій книжці та інших документах позивача для призначення пенсії.
Тобто орган пенсійного фонду не вжив заходів, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення" та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", для з`ясування обставин наявності у позивача стажу.
За таких обставин, судом не встановлено доказів несплати позивачем єдиного податку у період з 01.04.2004 по 30.09.2006 під час здійснення підприємницької діяльності на спрощеній системі оподаткування. На переконання суду, позивач не міг одночасно перебувати на спрощеній системі оподаткування та сплачувати страхові внески, оскільки був звільнений від їх сплати. Тому спірний період з 01.04.2004 по 30.09.2006 підлягає зарахуванню до його страхового стажу з урахуванням проаналізованого законодавства, яке регулювало ці правовідносини у зазначений час.
Враховуючи наведене, суд вважає, що дії відповідача 1 щодо неврахування спірних періодів роботи через відсутність в Реєстрі інформації про сплату страхованих внесків до Пенсійного фонду України необхідно визнати протиправними. Відтак, оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії за віком підлягає скасуванню.
Стосовно періоду здійснення позивачем підприємницької діяльності позивача у період з 01.01.2004 по 31.03.2004 суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази сплати позивачем протягом вказаного періоду страхових внесків або перебування на спрощеній системі оподаткування та сплати єдиного податку. Відповідно, в цій частині суд відмовляє позивачу в задоволенні позову.

Стосовно позовних вимог позивача зобов`язання відповідачів зарахувати йому до страхового стажу період здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 30.09.2006 та призначити пенсію за віком, суд зазначає наступне. 
Згідно з ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаних норм у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення або вчинив бездіяльність за наслідками звернення особи, але таке рішення чи вчинена бездіяльність визнані судом протиправними з огляду на невідповідність чинному законодавству, то суд, як виняток, за відсутності сумнівів у тому, що суб`єктом звернення (позивачем у справі) дотримано усіх визначених законом умов для отримання позитивного результату за наслідками розгляду його звернення та за умови відсутності у суб`єкта, що уповноважений прийняти відповідне рішення за наслідками звернення позивача, дискреції (можливості на власний розсуд визначити зміст рішення та обрати на підставі поданих позивачем документів один з варіантів дій), вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення.
У разі якщо межі заявлених позовних вимог не дозволяють суду під час розгляду справи здійснити перевірку того, чи забезпечив позивач на момент його звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень виконання всіх без винятку вимог закону для отримання позитивного рішення та (або) якщо суб`єкт до якого звертається позивач має право діяти при прийнятті відповідного рішення на власний розсуд (тобто має альтернативні варіанти поведінки за наслідками розгляду звернення позивача), то суд, у межах свого розсуду, з метою уникнення перебирання на себе повноважень щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції іншого органу, повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні.
Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Верховний Суд, зокрема у постановах від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18, від 14.09.2021 у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021 у справі № 480/4737/19 дійшов подібного висновку та вказав, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Суд звертає увагу, що поняття дискреційних повноважень наведене у п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону № 2073-IX дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.
Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону № 2073-IX здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов:
дискреційне повноваження передбачено законом;
дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом;
правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом;
вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.
З огляду на суть та характер спірних відносин, зважаючи на необґрунтованість і передчасність прийнятого оскаржуваного рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача буде, окрім визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення, і зобов`язання відповідача 1 повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду, зарахувавши до страхового стажу позивача період здійснення підприємницької діяльності з 01.04.2004 по 30.09.2006. 
Стосовно ефективності такого способу захисту варто зазначити, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд і зазначати будь-яку підставу для відмови.
Втім, наведених обставин не встановлено, а оцінка судом правомірності, фактично, оскаржуваного рішення стосувалася лише тих мотивів, які наведено у ньому.

Щодо органу, уповноваженого на зарахування позивачу стажу роботи.
Відповідно до п. 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
Згідно п. 4.2 розділу IV Порядку 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Пунктом 4.3 розділу IV Порядку 22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
Відповідно до п. 4.10 розділу IV Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Аналіз наведених вище положень Порядку № 22-1 свідчить про наступне:
- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;
- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10);
- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.
Судовим розглядом встановлено, що спірне рішення прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області за принципом екстериторіальності, і саме воно досліджувало пенсійні документи позивача і вирішувало питання щодо зарахування періодів роботи позивача і призначення пенсії, а не Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.
Відтак, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу IV Порядку № 22-1 належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зобов`язання зарахувати періоди роботи та призначити позивачу пенсію за віком є саме Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області, яке визначене за принципом екстериторіальності, розглянуло заяву позивача про призначення пенсії та прийняло рішення про відмову у її призначенні.
Таким чином, саме Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області після скасування оскаржуваного рішення зобов`язано повторно розглянути заяву позивача, зарахувавши до страхового стажу період здійснення підприємницької діяльності з 01.04.2004 по 30.09.2006.
Натомість, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, тому відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку щодо зарахування до страхового стажу спірного періоду здійснення підприємницької діяльності та прийняття рішення за заявою позивача.
Згідно з пунктом 4.10 розділу IV Порядку № 22-1, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області визначено як суб`єкт, який буде здійснювати виплату пенсії позивачу за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що наявні підстави для часткового задоволення заявлених вимог. 
При цьому доводи Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, викладені у відзиві, є безпідставними та такими, що не свідчать про правомірність оскаржуваного рішення.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).
З матеріалів справи видно, що за подання вказаного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Враховуючи часткове задоволення позову, суд стягує на користь позивача сплачений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 605,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 72 – 77, 90, 134, 241 - 246, 250 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 20.08.2025 № 241670089030 про відмову в призначенні пенсії.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.08.2025 про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період здійснення підприємницької діяльності з 01.04.2004 по 30.09.2006.
4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір) у сумі 605,60 грн.
5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання. 

Повне найменування учасників процесу:
позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 );
відповідач 1 – Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області (вул. Шевченка, 9, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, код ЄДРПОУ 21782461);
відповідач 2 - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (пл. Центральна, 3, м. Чернівці, код ЄДРПОУ 40329345).

Суддя В.К. Левицький