СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року м. Харків Справа №922/3177/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І., суддя Хачатрян В.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Підприємства об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність» (вх.№988Х від 01.05.2026) на рішення Господарського суду Харківської області від 05.11.2025 (м. Харків, суддя Аюпова Р.М., повне рішення складено 10.11.2025) у справі №922/3177/25
за позовом Підприємства об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність», м. Харків,
до Головного управління Державної податкової служби України у Харківській області, м.Харків,
про стягнення коштів у розмірі 10 538,40 грн,- 

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Підприємство об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність» звернувся до Господарського суду Харківської області із позовом до відповідача - Головного управління Державної податкової служби України у Харківській області, про стягнення за рахунок коштів державного бюджету відшкодування шкоди на суму 6 000, 00 грн, суму інфляційних 3 818,40 грн, суму 3% річних 720, 00 грн.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 05.11.2025 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду мотивоване тим, що протиправних дій щодо несвоєчасного внесення сум до Реєстру заяв про повернення сум бюджетного відшкодування судом не встановлено. Судом встановлено, що позивач не звертався до суду з адміністративним позовом про визнання неправомірними рішень/дій контролюючих органів, оскільки у результаті адміністративного оскарження 16.11.2021 отримав бюджетне відшкодування ПДВ по податковій декларації за травень 2021 року у розмірі 96 431,00 грн. Позивачем також не наведено та не надано доказів, які б свідчили про заподіяння позивачу неправомірними діями відповідача збитків та в чому конкретно вони полягали.
Суд виснував, що позивачем не доведено складу податкового порушення, передбаченого пунктом 128.2.2 статті 128 ПК України, а, отже, відсутня наявність права позивача на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, передбаченої статтею 114 ПК України.
Підприємство об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність» з вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодилося, звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду Харківської області від 06.11.2025 по справі №922/3177/25 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Стягнути з Головного управління Державної податкової служби України у Харківській області за рахунок коштів державного бюджету відшкодування шкоди на суму 6 000 грн, суму інфляційних 3 818,40 грн, суму 3% річних 720,00 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає про наступне:
- суд в оскаржуваному рішенні у його описовій та мотивувальній частинах ретельно обходив питання про вчинення відповідачем податкового правопорушення. Позивачем було надано до суду чинне преюдиційне рішення ДПС України від 01.11.2021, яким було скасовано незаконне податкове повідомлення-рішення винесене відповідачем та саме внаслідок даного рішення позивачу було незаконно відмовлено в узгодженні бюджетного відшкодування;
- у позові було надано розрахунок строків бюджетного відшкодування, з моменту подачі позивачем декларації з ПДВ, які складаються – 30 днів на проведення перевірки контролюючим органом та 5 операційних днів (тобто 7 календарних) на зарахування суми відшкодування. Отже, на твердження апелянта, даний термін становить, усього - 37 календарних днів, тобто за умови виконання відповідачем своїх обов`язків без податкового правопорушення, строк відшкодування у даному випадку становив до 28.07.2021. Скаржник зауважує, що у питанні дотримання передбачених законом строків позивач покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу, тобто на те, що за наслідками камеральної перевірки він належно та добросовісно внесе відповідні дані до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування. Однак фактичне відшкодування відбулося тільки 16.11.2021;
- апелянт звертає увагу суду на те, що законом не передбачено зупинення загальних строків відшкодування. Податковий кодекс не містить випадків зупинення строків у процедурі відшкодування, а отже, встановленню підлягає справжня причина того, що замість 28.07.2021 відшкодування було здійснено 16.11.2021. На твердження скаржника, останнім належними та допустимими доказами доведено, що причиною такого було вчинення відповідачем податкового правопорушення, що судом першої інстанції не встановлено;
- скаржник зазначає, що місцевим господарським судом встановлено факт протиправної відмови відповідача в узгодженні суми бюджетного відшкодування шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення № 000166341806 від 13.08.2021, винесеного на підставі акта перевірки № 12532/20-40-18-06-08 від 20.07.2021. Не погодившись із цим рішенням, позивач звернувся зі скаргою до ДПС України, рішенням якої № 24540/6/99-00-06-01-05-06 від 01.11.2021 зазначене ППР було скасовано.
На думку апелянта, саме незаконна відмова відповідача в узгодженні бюджетного відшкодування та прийняття незаконного ППР стали причиною порушення строків його відшкодування, оскільки після їх прийняття позивач був змушений оскаржувати рішення в адміністративному порядку. У зв`язку з цим апелянт не погоджується з висновком суду про те, що прийняття незаконного рішення є складовою передбаченої законом процедури узгодження.
Апелянт також посилається на статтю 128 ПК України, відповідно до якої протиправні рішення, дії чи бездіяльність контролюючих органів є податковими правопорушеннями, а прийняття незаконного рішення (пп. 128.2.1) та невнесення або несвоєчасне внесення даних до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування (пп. 128.2.2) є податковими правопорушеннями, відшкодування шкоди за які допускається за умови доведення лише факту їх вчинення. На думку апелянта, саме внаслідок прийняття протиправного рішення відповідачем було порушено строки повернення сум бюджетного відшкодування;
- позиція суду першої інстанції прямо протирічить практиці ЄСПЛ, яка активно застосовує принцип «належного урядування».
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 06.02.2026 (головуючий суддя Істоміна О.А, суддя Попков Д.О., суддя Стойка О.В.) апеляційну скаргу Підприємства об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність» задоволено частково. Скасовано рішення Господарського суду Харківської області від 05.11.2025 у справі №922/3177/25. Провадження у справі №922/3177/25 закрито. Роз`яснено Підприємству об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність», що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції окружного адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства. Роз`яснено Підприємству об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність» про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до Східного апеляційного господарського суду із заявою про направлення справи №922/3177/25 за встановленою юрисдикцією.
Закриваючи провадження у справі, апеляційний суд виходив з того, що заявлена у даній справі сума, яку позивач визначає як шкоду, за своєю природою пов`язана не з господарсько-правовими зобов`язаннями, а з виконанням податкових обов`язків та реалізацією бюджетних процедур щодо повернення податку на додану вартість. Спірні правовідносини стосуються повноважень контролюючого органу щодо адміністрування обов`язкових платежів, обліку сум ПДВ та здійснення бюджетного відшкодування, а тому вимога про стягнення шкоди фактично спрямована на вирішення публічно-правового спору.
Апеляційний суд виснував, що у спірних правовідносинах ГУ ДПС у Харківській області виступає як суб`єкт владних повноважень, а заявлена вимога про відшкодування шкоди за своєю суттю належить до публічно-правового спору, розгляд якого віднесено до компетенції адміністративних судів.
Підприємство об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило постанову суду апеляційної інстанції в частині закриття провадження у справі скасувати та направити справу до Східного апеляційного господарського суду для продовження розгляду.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.04.2026 задоволено касаційну скаргу Підприємства об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність». Постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.02.2026 скасовано, а справу № 922/3177/25 направлено до Східного апеляційного господарського суду для продовження розгляду.
Задовольняючи касаційну скаргу, суд виходив з того, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір; інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. Оскільки позивач не ставить позовної вимоги про вирішення публічно-правового спору, заявлені вимоги мають вирішуватися за правилами господарського судочинства залежно від суб`єктного складу учасників спору. При цьому той факт, що розмір заявленої до відшкодування шкоди визначений нормою ПК України, жодним чином не свідчить про публічно-правовий характер спору, а лише звільняє позивача від обов`язку доводити точний розмір збитків. За наведеного, висновки апеляційного суду про те, що справа має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, є необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам процесуального права і висновкам Верховного Суду.
29.04.2026 справа №922/3177/25 надійшла до Східного апеляційного господарського суду. 
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2026 для розгляду справи №922/3177/25 визначено колегію суддів у складі головуючий суддя Стойка О.В., судді Істоміна О.А., Попков Д.О.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.04.2026 задоволено самовідвід суддів Стойка О.В., Істоміної О.А. та Попкова Д.О. від розгляду справи №922/3177/25. Матеріали справи №922/3177/25 постановлено передати на повторний автоматизований розподіл відповідно до ст. 32 ГПК України.
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2026 для розгляду справи №922/3177/25 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя-доповідач Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І., суддя Хачатрян В.С.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.05.2026 прийнято справу №922/3177/25 за апеляційною скаргою Підприємства об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність» (вх.№988Х від 01.05.2026) до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя-доповідач Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І., суддя Хачатрян В.С. Запропоновано учасникам справи надати письмові пояснення з урахуванням висновків Верховного Суду у справі №922/3177/25. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Від Підприємства об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність» надійшла заява (вх.№5356 від 12.05.2026), в якій заявник просить суд розгляд апеляційної скарги здійснювати у судовому засіданні з викликом сторін. Дане клопотання просить розглянути за присутності апелянта.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.05.2026 відмовлено в задоволенні клопотання Підприємства об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність» (вх.№5356 від 12.05.2026) про розгляд справи №922/3177/25 у судовому засіданні з повідомленням сторін.
Від Головного управління Державної податкової служби України у Харківській області до суду апеляційної інстанції надійшли додаткові пояснення (вх.№5574 від 18.05.2026), в яких останній просить суд апеляційну скаргу Позивача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 05.11.2025 у справі №922/3177/25, яким у позовних вимогах Підприємству об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська єдність» було відмовлено у повному обсязі, без змін. Розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з викликом сторін.
Від Підприємства об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність» надійшли письмові пояснення (вх.№5729 від 22.05.2026), в яких заявник просить суд долучити письмові пояснення до матеріалів справи та врахувати їх при винесенні рішення; рішення Господарського суду Харківської обл. від 06.11.2025 у справі №922/3177/25 скасувати та ухвалити винести нове рішення про задоволення позову. Стягнути з Головного управління Державної податкової служби України у Харківській обл. за рахунок коштів державного бюджету відшкодування шкоди на суму 6000 грн., суму інфляційних 3818,40 грн., суму 3% річних 720,00 грн, 2424,40 грн судового збору сплаченого при подачі позову. 
Щодо клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін, викладеного в додаткових поясненнях, колегія суддів зазначає про наступне.
За змістом частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Відповідно до частин 1, 3 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Частиною 10 вищевказаної статті визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до частини 6 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:
1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Колегія суддів вказує, що питання про розгляд справи в порядку письмового провадження чи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, залежить не від волевиявлення осіб, які беруть участь у справі, а чітко врегульовано процесуальними нормами та залежить від конкретних обставин справи.
Судом встановлено, що предметом позову у цій справі є стягнення за рахунок коштів державного бюджету відшкодування шкоди на суму 6 000, 00 грн, суму інфляційних 3 818, 40 грн, суму 3 % річних 720, 00 грн. Вказана сума позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 01.01.2025 ця сума дорівнювала 302 800 грн). Також апеляційним господарським судом з матеріалів справи не встановлено обставин, які б свідчили про необхідність розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з урахуванням характеру спірних правовідносин та предмету доказування. 
З матеріалів справи вбачається викладення учасниками справи своїх позицій у процесуальних документах, поданих як до суду першої, так і апеляційної інстанції. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі "Varela Assalino contre le Portugal" (заява № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду (рішення від 25 квітня 2002 року). У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права, а саме тлумачення норм Цивільного кодексу. ЄСПЛ вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.
Крім того, призначення апеляційного розгляду цієї справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи не порушує принципів гласності та відкритості судового процесу, а також принципу змагальності сторін, оскільки учасник справи у разі розгляду справи в порядку письмового провадження не позбавляється процесуальних прав доводити свою позицію та наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, подавати заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб шляхом подання суду письмових заяв, клопотань, пояснень.
Суд апеляційної інстанції створює учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, а також надає сторонам строк для подачі письмових пояснень.
Кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на них відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з повідомленням її учасників. Підставами апеляційного перегляду є саме апеляційна скарга заявника, в межах доводів та вимог якої і здійснюється розгляд справи, що передбачено ст. 269 ГПК України.
Крім того, в умовах дії воєнного стану в Україні, у зв`язку з триваючою військовою агресією рф проти України, розгляд справи з повідомлення сторін може покласти додаткову небезпеку та загрозу життю та здоров`ю учасників судового процесу.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що клопотання Головного управління ДПС у Харківській області про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін взагалі не містить жодного обґрунтування необхідності здійснення такого розгляду. У поданих додаткових поясненнях відповідач лише просив здійснювати розгляд справи з викликом сторін, однак не навів жодних доводів щодо неможливості повного та всебічного розгляду справи в порядку письмового провадження, не зазначив, які саме обставини потребують безпосереднього дослідження у судовому засіданні або які усні пояснення не можуть бути викладені у письмовій формі. За таких обставин саме по собі формальне заявлення клопотання без його належного мотивування не є підставою для призначення справи до розгляду в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Крім того, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.05.2026 вже було відмовлено у задоволенні клопотання Підприємства об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність» (вх. № 5356 від 12.05.2026) про розгляд справи № 922/3177/25 у судовому засіданні з повідомленням сторін. При вирішенні зазначеного клопотання судом уже було встановлено відсутність обставин, які б свідчили про необхідність розгляду справи з повідомленням учасників справи. Нових обставин або належно обґрунтованих доводів, які могли б бути підставою для іншого процесуального висновку, учасниками справи не наведено.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні даного клопотання.
Суд зазначає, що враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглянута за правилами частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи.
Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно з частино 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
З урахуванням вищезазначених законодавчих положень, ухвала про відкриття апеляційного провадження та розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження вручена сторонам у справі в електронному кабінеті системи «Електронний Суд» 16.12.2025.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується належне повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та розгляд справи в порядку, передбаченому частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Дослідивши матеріали справи, а також доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач подав податкову декларацію з ПДВ за травень 2021 року, в який заявив про суму відшкодування ПДВ в розмірі 94 316, 00 грн. ГУ Державної податкової служби України у Харківській області дана декларація була прийнята 20 червня 2021 року за № 9164600524.
Як заявляє позивач, подана заява про повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ в автоматичному режимі вноситься до Реєстру. В той же час, позивач вказує, що відповідно до п. 200.10 ст. 200 ПК України для узгодження суми, яка підлягає бюджетному відшкодуванню, проводиться камеральна перевірка даних податкової декларації, за результатами якої і відбувається узгодження заявленої платником податків до відшкодування суми. Строк проведення такої перевірки становить 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку подання декларації. Після узгодження суми, яка підлягає відшкодуванню, інформація про це повинна вноситися до Реєстру. Наступного операційного дня після відображення в Реєстрі узгоджена сума стає доступною Казначейству, а протягом наступних 5 операційних днів повинна бути перерахована Казначейством.
Таким чином, заявлена сума бюджетного відшкодування повинна була виплачена позивачу в термін не пізніше 38 календарних днів, а саме 28 липня 2021 року.
Але, як вказує позивач, відповідач на підставі акту перевірки № 12532/20-40-18-06-08 від 20.07.2021 протиправно відмовив позивачу в узгоджені суми податкового відшкодування та 13.08.2021 виніс податкове повідомлення – рішення за № 000166341806 від 13.08.2021.
Позивач, не погодившись з таким рішенням відповідача, звернувся зі скаргою до Державної податкової служби України. Рішенням ДПСУ №24540/6/99-00-06-01-05-06 від 01.11.2021 вищезазначене ППР було скасовано. Відшкодування заявленої суми ПДВ за травень місяць 2021 було здійснено позивачу 16.11.2021.
На думку позивача, останньому було завдано шкоди шляхом несвоєчасного внесення відповідачем даних до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та порушення строків повернення сум бюджетного відшкодування, що і стало підставою для звернення до Господарського суду Харківської області з відповідним позовом.
Рішенням Господарського суду Харківської області у задоволенні позову відмовлено повністю з підстав викладених вище.
Надаючи правову оцінку вищенаведеним обставинам, колегія суддів зазначає наступне.
У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої-другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 ЦК України. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються. Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вищевказаними нормами.
Стаття 11 ЦК України передбачає, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно із частиною другої цієї статті є, зокрема, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Частиною першою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Водночас низка спеціальних норм Цивільного кодексу України та Податкового кодексу України визначають відмінні випадки деліктної відповідальності органів державної влади та посадових осіб.
У позовній заяві Підприємства об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність» містяться посилання одночасно як на загальні, так і на спеціальні підстави відповідальності органу державної влади за шкоду, заподіяну неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
Статті 1173, 1174 ЦК України передбачають відповідний порядок розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, відмінний від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Водночас цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є необхідними для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди (збитків) та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Збитки – це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконане боржником.
Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача.
Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а отже, доведенню підлягає факт того, що його протиправні дії є причиною, а збитки – наслідком такої протиправної поведінки.
Неправомірність рішення і дій або бездіяльності органу державної влади може підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди.
Обов`язок щодо доведення наявності зазначених умов покладено на позивача, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 сформульований висновок про те, що статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.
При цьому природа такого зв`язку має бути пряма, тобто дії відповідача мають завдавати шкоду позивачеві як conditio sine qua non ("умова, без якої не може бути").
Відповідно до положень пункту 21.3 статті 21 Податкового кодексу України шкода, завдана платнику податків неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи контролюючого органу, має відшкодовуватися за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для фінансування цього органу, незалежно від вини цієї особи. Підпункт 17.1.11 пункту 17.1 статті 17 ПК України надає платнику податків право на повне відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями (бездіяльністю) контролюючих органів (їх посадових осіб), у встановленому законом порядку.
Наведені вище положення Податкового кодексу України відповідають умовам та підставам відповідальності посадових осіб та органів державної влади за заподіяну шкоду за приписами статей 1173,1174 Цивільного кодексу України.
Визначення податкового правопорушення міститься у статті 109 Податкового кодексу України, ним є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом. При цьому пунктом 109.4 статті 109 ПК України передбачено, що контролюючі органи несуть відповідальність за вчинення податкових правопорушень незалежно від наявності вини.
Пунктом 128.1 статті 128 ПК України визначено, що податковими правопорушеннями контролюючих органів є протиправні рішення, дії або бездіяльність контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, вчинення яких є підставою для відшкодування шкоди особі, чиї права порушені, відповідно до закону.
Відповідно до пункту 114.1 статті 114 ПК України особа, чиї права та/або законні інтереси порушено, має право на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб. Шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, відшкодовується державою за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини контролюючого органу, його посадових (службових) осіб. Шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, відповідно до пункту 114.3 статті 114 ПК України може включати:
114.3.1. вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна платника податків, визначена відповідно до вимог законодавства;
114.3.2. додаткові витрати, понесені платником податку внаслідок протиправних рішень, дій чи бездіяльності контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб (штрафні санкції, сплачені контрагентам платника податку, вартість додаткових робіт, послуг, додатково витрачених матеріалів тощо);
114.3.3. документально підтверджені витрати, пов`язані з адміністративним та/або судовим оскарженням (крім сум, що підлягають відшкодуванню в порядку розподілу судових витрат згідно із процесуальним законодавством) незаконних (протиправних) рішень, дій або бездіяльності контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб (юридичний супровід, не пов`язаний із захистом, наданим адвокатом, відрядження працівників або представників платника податку, залучення експертів, отримання необхідних доказів, виготовлення копій документів тощо). Сума такого відшкодування не повинна перевищувати 50 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року, в якому приймається відповідне судове рішення або рішення іншого органу, у передбачених законом випадках.
За змістом пункту 114.2 статті 114 ПК України шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, що визнаються податковими правопорушеннями відповідно до цього Кодексу, відшкодовується в повному обсязі в порядку, передбаченому законодавством про відшкодування шкоди. Водночас згідно з абзацем другим пункту 114.2 статті 114 ПК України особа, чиї права порушені, за наявності обставин, передбачених пунктом 128.2 статті 128 цього Кодексу, має право заявити вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої станом на дату визнання таких рішень, дій чи бездіяльності незаконними, у порядку, передбаченому законодавством. У такому разі доведенню підлягає лише протиправність рішень, дій чи бездіяльності стосовно особи. У передбачених абзацом другим цього пункту випадках шкода понад встановлений розмір відшкодуванню не підлягає.
Пунктом 128.2 статті 128 ПК України, на який, зокрема, посилається позивач у позовній заяві, встановлено, що податковими правопорушеннями, відшкодування шкоди за вчинення яких згідно з пунктом 114.2 статті 114 цього Кодексу допускається внаслідок доведення лише факту його вчинення, є:
128.2.1. прийняття незаконного рішення, а так само вчинення незаконних діянь (дій або бездіяльності) контролюючим органом та/або його посадовими (службовими) особами, що призвели до безпідставної відмови в набутті, а так само до безпідставної втрати особою статусу платника податку або платника одного з податків, набуття та/або анулювання (втрата) якого відбувається за рішенням контролюючого органу;
128.2.2. невнесення або несвоєчасне внесення контролюючим органом даних до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та/або порушення строків початку проведення камеральної перевірки, передбаченої пунктом 200.10 статті 200 цього Кодексу, а у випадках, визначених пунктом 200.11 статті 200 цього Кодексу, - перевірки, зазначеної у такому пункті, якщо за результатами таких протиправних діянь було порушено строки повернення сум бюджетного відшкодування;
128.2.3. прийняття посадовими (службовими) особами контролюючого органу рішення про використання майна, визначеного пунктом 87.3 статті 87 цього Кодексу, як джерела погашення грошового зобов`язання або податкового боргу платника податків;
128.2.4. перешкоджання посадовими (службовими) особами контролюючого органу звільненню майна особи з-під режиму тимчасового затримання;
128.2.5. незаконне застосування посадовими (службовими) особами контролюючого органу арешту майна або коштів на рахунках;
128.2.6. безпідставне внесення посадовими (службовими) особами контролюючого органу даних про наявність податкового боргу платника податків або несвоєчасне внесення чи невнесення даних про відсутність податкового боргу платника податків.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що для відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої станом на дату визнання таких рішень, дій чи бездіяльності незаконними, у порядку, передбаченому ст.114 ПК України, основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, є дії (бездіяльність) Головного управління Державної податкової служби України у Харківській області у вигляді невнесення або несвоєчасного внесення контролюючим органом даних до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та/або порушення строків початку проведення камеральної перевірки, оскільки відсутність цих елементів делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (ст. 11 ЦК України). При цьому, виходячи із змісту п.128.2.2 ст. 128 ПК України, обов`язковому доказуванню підлягає наявність наслідків таких діянь у вигляді порушення строків повернення сум бюджетного відшкодування.
Підпункт 128.2.1 пункту 128.2 статті 128 ПК України визначає, що податковим правопорушенням є прийняття незаконного рішення, а так само вчинення незаконних діянь (дій або бездіяльності) контролюючим органом та/або його посадовими (службовими) особами, що призвели до безпідставної відмови в набутті, а так само до безпідставної втрати особою статусу платника податку або платника одного з податків, набуття та/або анулювання (втрата) якого відбувається за рішенням контролюючого органу. Позивач посилається на факт вчинення незаконних діянь (дій або бездіяльності) контролюючим органом та/або його посадовими (службовими) особами, однак представник позивача в судовому засіданні 22.06.2026 підтвердив відсутність обов`язкового наслідку, передбаченого підпунктом 128.2.1 ПК України, – безпідставної відмови в набутті або безпідставної втрати особою статусу платника податку або платника одного з податків.
Підпункт 128.2.2 пункту 128.2 статті 128 ПК України визначає, що невнесення або несвоєчасне внесення контролюючим органом даних до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та/або порушення строків початку проведення камеральної перевірки, передбаченої пунктом 200.10 статті 200 цього Кодексу, а у випадках, визначених пунктом 200.11 статті 200 цього Кодексу, – перевірки, зазначеної у такому пункті, якщо за результатами таких протиправних діянь було порушено строки повернення сум бюджетного відшкодування. Представники сторін в судовому засіданні 22.06.2026 підтвердили відсутність порушення строків початку проведення камеральної перевірки податкової декларації позивача з податку на додану вартість за лютий 2021 року.
Так, згідно з доводами скаржника та встановленим обставинами справи, Підприємство об`єднання громадян "Грантсервіс" Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю "Слов`янська Єдність" подано податкову декларацію з ПДВ за травень 2021 від 20.06.2021 № 9164600524, сума ПДВ заявлена до відшкодування з Державного бюджету України складає 94 316, 00 грн. 
П. 200.10 ст. 200 ПК України визначено - у строк, передбачений абзацом 1 п. 76.3 ст. 76 Кодексу, контролюючий орган проводить камеральну перевірку даних податкової декларації або уточнюючих розрахунків (в разі їх подання). Платники податку, які мають право на бюджетне відшкодування відповідно до цієї статті та подали заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, отримують таке бюджетне відшкодування в разі узгодження контролюючим органом заявленої суми бюджетного відшкодування за результатами камеральної перевірки, а у випадках, визначених п. 200.11 цієї статті, - за результатами перевірки, зазначеної у такому пункті, що проводяться відповідно до цього Кодексу. 
Порядок проведення камеральних перевірок передбачено ст. 76 Кодексу. П. 76.3 ст. 76 визначено, що камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання.
Відповідно до положень п. 200.12, 200.13 ст. 200 ПК України контролюючий орган зобов`язаний у п`ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету. На підставі отриманого висновку відповідного контролюючого органу, орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п`яти операційних днів після отримання висновку контролюючого органу.
Відповідно до наявних матеріалів справи встановлено, що граничний термін проведення камеральної перевірки податкової декларації з ПДВ за травень 2021 є 23.07.2021, а сума узгодженого бюджетного відшкодування ПДВ повинна бути повернута у термін не пізніше 38 календарних днів, однак, оскільки відповідачем сформовано у акті від 20.07.2021 №12532/20-40-18-06-08/39860978 результати камеральної перевірки, за якими встановлено порушення Підприємством об`єднання громадян "Грантсервіс" Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю "Слов`янська Єдність" вимог податкового законодавства, а саме пункту 200.1, пункту 200.4, статті 200 ПКУ, вимог Наказу Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21 (реєстрації в Міністерстві юстиції – 29.01.2016 № 159/28289), тому останньому, відмовлено у отриманні суми бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника у банку по податковій декларації з ПДВ за травень 2021 у розмірі 96 431,00 грн. 
Колегією суддів встановлено, що позивачем було оскаржено в межах адміністративного порядку рішення податкового органу до Державної податкової служби України. 
Оскарження результатів податкових перевірок (в тому числі камеральної перевірки) може проводитись двома способами - адміністративному та/або судовому порядку (п. 56.1 ст. 56 ПК України).
Адміністративний порядок оскарження може полягати в подачі заперечень на акт перевірки та додаткових документів і пояснень відповідно до пункту 86.7. статті 86 ПК України та звернення до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд податкого повідомлення-рішення/податкової вимоги/іншого рішення податкового органу.
П. 86.7 ст. 86 ПК України визначено, що у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки (крім документальної позапланової перевірки, проведеної у порядку, встановленому пп. 78.1.5 п. 78.1 ст. 78 цього Кодексу), вони мають право подати свої заперечення та додаткові документи і пояснення, зокрема, але не виключно, документи, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки).
Отже, в сукупності зазначеного, в межах адміністративного порядку оскарження рішення податкового органу є ряд обов`язкових алгоритмів, які визначають цей порядок, а саме: 
по-перше - подання платником оскарження на рішення податкового органу в преклюзивний строк - десяти робочих днів; 
по-друге - розгляд скарги податковим органом має своїм наслідком не узгодженість податкового зобов`язання платника, і лише після закінчення адміністративної процедури оскарження, податкове зобов`язання вважається узгодженим.
Пункт 200.15 ст. 200 ПК України передбачено, що у разі коли за результатами перевірки сум податку, заявлених до відшкодування, платник податку розпочинає процедуру адміністративного або судового оскарження, контролюючий орган не пізніше наступного робочого дня після отримання відповідного повідомлення від платника або ухвали суду про порушення провадження у справі зобов`язаний внести відповідні дані до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування. Після закінчення процедури адміністративного оскарження або набрання законної сили рішенням суду контролюючий орган на наступний робочий день після отримання відповідного рішення зобов`язаний внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника.
Відповідно до пункту 7 розділу VIII Регламенту взаємодії структурних підрозділів ДПС та головних управлінь ДПС в областях, м. Києві, міжрегіональних управлінь ДПС по роботі з великими платниками податків у процесі бюджетного відшкодування податку на додану вартість, затверджений наказом ДПС від 15.10.2020 року № 568 (далі – Регламент від 15.10.2020 № 568) зі змінами, передбачено внесення довідки про підтвердження суми бюджетного відшкодування за результатами розгляду заперечень одночасно з датою відповіді на заперечення.
Після закінчення процедури адміністративного оскарження або набрання законної сили рішенням суду контролюючий орган на наступний робочий день після отримання відповідного рішення зобов`язаний внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника.
Також, відповідно до пп. 8.8.5, п.8.8 розділу VIII Регламенту взаємодії структурних підрозділів ДПС та головних управлінь ДПС в областях, м. Києві, міжрегіональних управлінь ДПС по роботі з великими платниками податків у процесі бюджетного відшкодування податку на додану вартість, затверджений наказом ДПС від 15.10.2020 № 568 зі змінами, після закінчення процедури адміністративного оскарження передбачено - внесення довідки про підтвердження сум бюджетного відшкодування, термін внесення - по мірі надходження з відображенням інформації ІКС «Адміністративне та судове оскарження ДПС України».
Рішенням ДПСУ №24540/6/99-00-06-01-05-06 від 01.11.2021 вищезазначене ППР було скасовано. 
Враховуючи вищевикладені норми ПК України та Регламенту, рішення ДПС України про результати розгляду скарги від 01.11.2021 № 24640/6/99-00- 06-01-05-06 отримано платником ПОГ "Грантсервіс" ГО "ХОООЗІ "СЄ", код ЄДРПОУ 39860978 - 05.11.2021, що відображено в ІКС «Адміністративне та судове оскарження ДПС України», враховуючи що 05.11.2021 - день неділі - п`ятниця, скасування ППР за рішенням ДПС України відображено в хронологічній послідовності в інтегрованій картці платника податку на наступний робочий день, тобто - 08.11.2021 - день неділі - понеділок.
Довідку про підтвердження сум бюджетного відшкодування за результатами адміністративного оскарження складено - 09.11.2021, що підтверджується витягом з інтегрованої картки платника податку та відповідна інформація відображена в реєстрі заяв про повернення сум бюджетного відшкодування. 
П. 200.13, ст. 200 ПКУ передбачено - на підставі даних Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, після дня набуття статусу узгодженої суми бюджетного відшкодування перераховує таку суму з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету, протягом п`яти операційних днів.
Фактично суму ПДВ відшкодовано 16.11.2021. 
Проте, факт реагування органу державної влади не є прямою і безумовною підставою відшкодування особі шкоди, тобто, шкода має бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
Згідно зі статтею 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.
Преюдиційність – обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того самого питання між тими самими сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16).
Преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.
Важливим видається те, що обставини, встановлені у першій справі, що є преюдиційною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факту.
Питання факту – це питання про те, чи була наявна/відсутня певна обставина, що має значення для вирішення певного спору. Фактичні обставини встановлюються через доказування. Доказування дає змогу відтворити той чи інший фрагмент дійсності в асортименті значущості для справи (предмет доказування). Юридична ж кваліфікація фактичних обставин здійснюється через співвіднесення певної обставини з певними юридичними нормами. Отже, юридичний факт передбачена нормами права конкретна життєва обставина (дія, подія), котра є підставою для настання певних юридичних наслідків. Життєвий факт набуває ознак юридичного внаслідок юридичної кваліфікації, правозастосування. Таким чином, юридичний (правовий) факт - це той же самий життєвий факт, але в контексті наявності його правової регламентації. Аналогічний висновок щодо застосування статті 75 Господарського процесуального кодексу України викладено у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 914/554/19, від 30.08.2022 у справі 904/1427/21 тощо.
Апелянт звертає увагу суду на те, що ним було надано чинне преюдиційне рішення ДПС України від 01.11.2021 року, яким скасовано незаконне податкове повідомлення-рішення, винесене відповідачем, і саме внаслідок прийняття цього скасованого рішення позивачу було протиправно відмовлено в узгодженні бюджетного відшкодування ПДВ у визначені законом строки.
Розглядаючи зазначені аргументи, колегія суддів виходить з того, що преюдиційність за своєю правовою суттю є властивістю виключно судового рішення, яке набрало законної сили в іншій господарській, цивільній або адміністративній справі. Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, лише обставини, встановлені судом у судовому рішенні, звільняють учасників справи від процесуального обов`язку повторного доказування таких фактів. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того самого питання, що вже було предметом судового дослідження, та у забезпеченні стабільності судового акта, який вступив у законну силу.
У зв`язку з цим, рішення Державної податкової служби України №24540/6/99-00-06-01-05-06 від 01.11.2021 року, яким в адміністративному порядку скасовано податкове повідомлення-рішення № 000166341806 від 13.08.2021 року, за своєю юридичною природою є актом індивідуальної дії відомчого контролюючого органу вищого рівня. Оскільки вказаний документ не є судовим рішенням, він не наділений властивістю преюдиційності в розумінні статті 75 Господарського процесуального кодексу України та не може автоматично звільняти позивача від обов`язку доведення повного складу правопорушення як підстави для стягнення шкоди.
Водночас, колегія суддів наголошує, що зазначене рішення ДПС України від 01.11.2021 року є належним та допустимим письмовим доказом у справі, який відображає хронологію правовідносин сторін та процедуру врегулювання спору в адміністративному порядку. Суд оцінює цей документ у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України. Факт скасування податкового повідомлення-рішення органом вищого рівня підтверджує неправомірність висновків акта перевірки щодо відмови в узгодженні суми відшкодування, проте питання наявності чи відсутності складу податкового правопорушення у формі несвоєчасного внесення даних до Реєстру (підпункт 128.2.2 статті 128 ПК України) та причинно-наслідкового зв`язку із заподіяною шкодою підлягає самостійному дослідженню та правовій кваліфікації судом у сукупності з усім масивом доказів, оскільки відомче рішення не має для господарського суду наперед встановленої сили. 
Висновок щодо застосування норм права, наведений у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, свідчить про те, що принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони, однак не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню у спосіб, який дозволить дотриматись переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної стороною обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Велика палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона, якщо інша сторона не надала доказів протилежного. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18 (п. 41). Тобто "концепція негативного доказу", закріплена у ч. 10 ст. 81 ГПК, не може тлумачитися так, що певна обставина вважається доведеною, допоки інша сторона її не спростувала, оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Про це зазначено у п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18. 
З огляду на викладене, доводи скаржника про наявність беззаперечного преюдиціального факту правопорушення підлягають відхиленню як такі, що базуються на помилковому тлумаченні норм процесуального законодавства.
Таким чином, протиправних дій щодо несвоєчасного внесення сум до Реєстру заяв про повернення сум бюджетного відшкодування судом не встановлено.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено всіх елементів деліктної цивільно-правової відповідальності в сукупності ст. 22, 1166, 1173 ЦК України, про що свідчить наступне.
Шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, відшкодовується державою за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини контролюючого органу, його посадових (службових) осіб.
Законний майновий інтерес позивача в отриманні права на бюджетне відшкодування знаходиться в прямій площині дій відповідача, від якого залежить, чи буде цей майновий інтерес реалізовано.
Причинно-наслідковий зв`язок як умова відповідальності держави за наслідки неправомірних рішень, дій чи бездіяльності контролюючого органу простежується в розмірі дійсних втрат, пов`язаних з утратою майнового інтересу на отримання бюджетного відшкодування.
Як правильно встановлено місцевим господарським судом, позивач не звертався до суду з адміністративним позовом про визнання неправомірними рішень/дій контролюючих органів, оскільки у результаті адміністративного оскарження 16.11.2021 отримав бюджетне відшкодування ПДВ по податковій декларації за травень 2021 року у розмірі 96 431,00 грн. Позивачем також не наведено та не надано доказів, які б свідчили про заподіяння позивачу неправомірними діями відповідача збитків та в чому конкретно вони полягали.
У даній справі, зіштовхнувшись із перешкодою з боку контролюючого органу для виконання необхідних дій, від яких залежало виникнення у позивача права на повернення бюджетного відшкодування ПДВ, останній реалізовував своє право на адміністративне оскарження рішення, дії (бездіяльність) контролюючого органу (посадових осіб), тобто вчинив дії, спрямовані на відновлення свого майнового інтересу в податковій сфері.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність таких елементів делікту, як невнесення або несвоєчасне внесення контролюючим органом даних до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та/або порушення строків початку проведення камеральної перевірки, що свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди, як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (ст. 11 ЦК України).
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено складу податкового порушення, передбаченого п. 128.2.2. ст. 128 ПК України, а отже відсутня й наявність права позивача на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, передбаченої ст.114 ПК України, тому суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача шкоди у розмірі 6 000, 00 грн необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, тому у задоволенні позову в цій частині суд відмовляє.
Оскільки в ході розгляду справи місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову у стягненні збитків, похідна вимога щодо стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 720, 00 грн та інфляційних втрат у сумі 3 818, 40 грн, не підлягає задоволенню.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують наведених вище висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правовою оцінкою, наданою судом першої інстанції, і не містять обставин, які б свідчили про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті судом першої інстанції оскаржуваного рішення, не знайшли свого підтвердження, а тому суд залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Також, Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Ураховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 233, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Підприємства об`єднання громадян «Грантсервіс» Харківського обласного об`єднання осіб з інвалідністю «Слов`янська Єдність» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 05.11.2025 у справі №9223177/25 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки касаційного оскарження передбачено ст.ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 06.07.2026.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя О.І. Склярук 

Суддя В.С. Хачатрян