ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
18.06.2026	Справа № 910/2700/26	
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Білошицької А.В., розглянувши матеріали справи за позовом Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Поліпласт" про стягнення 848 751,37 грн,

за участю представників:
позивача: Буханистого О.В.;
відповідача: Бабаніна А.М.;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2026 року Київська міська рада (далі – Рада) звернулась до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Поліпласт" (далі – Товариство) на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) 848 751,37 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою, площею 0,2744 га (кадастровий номер 8000000000:78:122:0048), розташованою за адресою: місто Київ, Куренівський провулок, 17, у період з 13 червня 2021 року по 31 грудня 2025 року.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/2700/26, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 7 квітня 2026 року.
6 квітня 2026 року через систему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив від цієї ж дати, у якому останній проти задоволення позову заперечував, оскільки, на його думку, позивач не довів факту користування Товариством саме земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:78:122:0048. Зокрема, за адресою: місто Київ, провулок Куренівський, 17, розташовано декілька земельних ділянок, а розташування будівель відповідача саме на спірній ділянці документально не підтверджена. Відповідач наголошував на тому, що протягом 2021-2025 років він належним чином виконував вимоги податкового законодавства: подавав податкові декларації та сплачував плату за землю, загальна сума якої становить 2 872 603,60 грн. На думку відповідача, відсутність у податкових органів інформації про сплату Товариством земельного податку саме за спірною земельною ділянкою пояснюється тим, що податковий облік сплачених податків і зборів ведеться за індивідуальним податковим номером кодом платника податків, а не за окремими земельними ділянками. Відповідач також звертав увагу на те, що станом на 5 січня 2026 року будь-яка заборгованість по платі за землю в інтегрованій картці Товариства, як платника податків, відсутня. На думку відповідача, розрахована позивачем сума також не враховує податкові пільги, передбачені законодавством у період воєнного стану. Відповідач зазначав і про те, що належні йому спірні будівлі були повністю знищені внаслідок ракетного удару 6 квітня 2025 року. Разом із відзивом Товариство подало клопотання про поновлення процесуального строку на його подання.
У підготовчому засіданні 7 квітня 2026 року суд постановив протокольні ухвали: про відмову в задоволенні клопотання відповідача про поновлення процесуального строку на подання відзиву (оскільки такий строк не був пропущений); про продовження з власної ініціативи суду строку підготовчого провадження на 30 днів; про оголошення перерви в засіданні до 21 травня 2026 року.
10 квітня 2026 року через систему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній зазначив про те, що спірна земельна ділянка є належним чином сформованою та зареєстрована в Державному земельному кадастрі з 13 червня 2021 року, а розташування на ній об`єктів нерухомості відповідача підтверджує факт її фактичного використання Товариством. Наявність інших земельних ділянок за вказаною адресою не спростовує факт користування відповідачем саме спірною ділянкою. Також позивач вважав безпідставними посилання відповідача на знищення майна, оскільки ці обставини не були підтверджені Товариством у встановленому законом порядку та не впливають на обов`язок відповідача відшкодувати кошти за попередній період користування земельною ділянкою. Сплата відповідачем земельного податку за іншими земельними ділянками не свідчить про виконання покладеного на нього обов`язку з внесення земельної плати за користування спірною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:78:122:0048. На думку позивача, правовідносини, що виникли між Радою і Товариством, регулюються нормами статті 1212 ЦК України, а не нормами податкового законодавства, у зв`язку з чим передбачені останнім податкові пільги щодо розміру плати за користування земельною ділянкою у період дії військового стану не поширюються на Товариство. 
8 травня 2026 року через систему "Електронний суд" від відповідача надійшла заява від цієї ж дати про залучення до участі в справі третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору. 
11 травня 2026 року через систему "Електронний суд" від позивача надійшли заперечення на вказану заяву.
У підготовчому засіданні 21 травня 2026 року суд постановив протокольну ухвалу про відмову в задоволенні заяви відповідача про залучення до участі в справі третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21 травня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті на 4 червня 2026 року.
25 травня 2026 року через систему "Електронний суд" від відповідача надійшло клопотання від цієї ж дати про встановлення Товариству додаткового строку на подання доказів (копії адвокатського запиту представника відповідача від 8 травня 2026 року № 2/05-Б та копії відповіді Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 13 травня 2026 року № 44359/6/26-15-04-15-06 на вказаний адвокатський запит) та про їх долучення до матеріалів справи. Ухвалою суду від 27 травня 2026 року вказане клопотання задоволено, встановлено відповідачу додатковий строк на подання доказів – до 25 травня 2026 року включно.
У судовому засіданні 4 червня 2026 року судом було оголошено перерву до 18 червня 2026 року.
У судовому засіданні 18 червня 2026 року представник позивача підтримав вимоги, викладені в позовній заяві, наполягав на їх задоволенні.
Представник відповідача проти позовних вимог заперечував з підстав, наведених у відзиві та запереченнях.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд

ВСТАНОВИВ:

З наявної в матеріалах справи копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13 червня 2021 року № НВ-1216117882021 вбачається, що 13 червня 2021 року Відділом у Петропавлівському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 12 березня 2020 року було проведено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:78:122:0048, площею 0,2744 га з цільовим призначенням: "11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості", що розташована за адресою: місто Київ, Оболонський район, провулок Куренівський, 17.
Власником вказаної земельної ділянки є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 березня 2026 року № 467599622.
Відтак, судом встановлено, що спірна земельна ділянка сформована та є об`єктом цивільних прав у розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України (далі – ЗК України), а також є власністю територіальної громади міста Києва.
З наявної в матеріалах справи копії листа Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" від 26 лютого 2026 року № 062/14-4653 вбачається, що за Товариством зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна (реєстровий номер запису 261-з в книзі Д3з-173) за адресою: місто Київ, провулок Куренівський, 17, а саме: будівля цеху № 10, корпус 1 (літера 9 (цифра), загальною площею 1 759,40 м2, право власності зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 7 лютого 2008 року № 1342; фінський склад (літера "Ц"), загальною площею 438,2 м2, право власності зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 1 серпня 2008 року № 7412. Копії вищезазначених договорів купівлі-продажу також містяться в матеріалах справи.
Листом від 8 січня 2026 року № 668/5/26-15-04-15-03 (копія якого наявна в матеріалах справи) Головне управління Державної податкової служби України в місті Києві повідомило позивача про те, що: "Відповідно до інформаційного ресурсу ДПС України станом на 05.01.2026 згідно із поданими податковими деклараціями по платі за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) ТОВ "Фірма Поліпласт" (код ЄДРПОУ 19129943) за 2020-2025 роки до Правобережної ДПІ ГУ ДПС у м. Києві (Оболонський район) земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:122:0048 – відсутня, відповідно сплати за земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:78:122:0048 – немає. Станом на 05.01.2026 згідно з даними інформаційно-комунікаційної системи контролюючого органу, в інтегрованих картках платника ТОВ "Фірма Поліпласт" (код ЄДРПОУ 19129943) заборгованість по платі за землю з юридичних осіб не обліковується".
На думку Ради, Товариство у період з 13 червня 2021 року по 31 грудня 2025 року мало сплатити за користування спірною земельною ділянкою комунальної власності орендну плату, загальна сума якої (за розрахунком позивача) становить 848 751,37 грн.
Згідно з статтею 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою чи ні.
За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України селищні міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Статтею 206 ЗК України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. У разі надання земельної ділянки в оренду, укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положеннями частини 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності – це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Як вбачається з положень статті 120 ЗК України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведені в оренду попередньому власнику.
Власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 15 грудня 2021 року в справі № 924/856/20.
Відповідно до статті 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір і кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 зазначила, що: "принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficies solo cedit – збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація – будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані".
У постанові від 5 серпня 2022 року в справі № 922/2060/20 Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду при розгляді спору в подібних правовідносинах дійшов висновку про те, що з дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем сформованої земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме з цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано.
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).
Згідно зі статтею 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Як було зазначено судом, спірна земельна ділянка комунальної форми власності була зареєстрована в Державному земельному кадастрі 13 червня 2021 року. Право власності на вказану земельну ділянку було зареєстровано за Радою лише 23 січня 2026 року на підставі Рішення Ради від 21 листопада 2024 року № 342/10150 "Про затвердження технічних документацій і землеустрою щодо інвентаризації земель".
При цьому, нездійснення державної реєстрації речового права на сформовану земельну ділянку за органом місцевого самоврядування у відповідності до положень статті 79-1 ЗК України не є підставою для звільнення набувача права власності на будівлю або споруду від обов`язку сплачувати за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташований такий об`єкт нерухомості.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 5 серпня 2022 року в справі № 922/2060/20.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (стаття 1213 ЦК України).
Визначаючи суть і характер правовідносин, які виникли між сторонами, суд виходить з того, що згідно з чинним законодавством України зобов`язання за підставами виникнення поділяються на договірні та позадоговірні.
До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 травня 2018 року в справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року в справі № 922/3412/17.
У той же час, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду в постанові від 5 серпня 2022 року в справі № 922/2060/20 вказав, що для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212-1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; площу земельної ділянки; суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.
На думку позивача, факт знаходження об`єктів нерухомого майна відповідача, загальною площею 2 197,60 м2, на спірній земельній ділянці, підтверджується витягом з Державного земельного кадастру від 13 червня 2021 року № НВ-1216117882021, відповідно до якого земельна ділянка загальною площею 0,2744 га з кадастровим номером 8000000000:78:122:0048, розташована за адресою: місто Київ, провулок Куренівський, 17. 
Разом із цим, згідно з пунктом 1 додатку до Порядку присвоєння адрес об`єктам будівництва, об`єктам нерухомого майна, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2021 року № 690, земельна ділянка належить до об`єктів нерухомого майна, яким адреси не присвоюються. Тобто, адреса місцезнаходження земельної ділянки не є її ідентифікуючою ознакою. 
При цьому, з наявних у матеріалах справи інформаційних довідок з Державного земельного кадастру від 31 березня 2026 року (а.с. 85-95) вбачається, що за адресою: місто Київ, провулок Куренівський, 17, – розташовані також й інші земельні ділянки, а саме: земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:122:0001, загальною площею 1,9483 га, з цільовим призначенням: "11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком"; земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:122:0019, загальною площею 0,9071 га, з цільовим призначенням: "Для розміщення підприємств іншої промисловості"; земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:122:0022, загальною площею 0,1518, з цільовим призначенням: "03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі"; земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:122:0024, загальною площею 0,3811 га, з цільовим призначенням: "11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком"; земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:122:0028, загальною площею 0,1091 га, з цільовим призначенням: "11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком"; земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:122:0039, загальною площею 0,1597 га, з цільовим призначенням: "11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком"; земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:122:0049, загальною площею 0,5451 га, з цільовим призначенням: "11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком"; земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:122:0056, загальною площею 0,612 га, з цільовим призначенням: "11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком"; земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:122:0057, загальною площею 0,5799 га, з цільовим призначенням: "11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком"; земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:122:0121, загальною площею 0,2381 га, з цільовим призначенням: "11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком".
Крім того, з наявних у матеріалах справи копій довідок від 18 липня 2018 року: № Ю-40859/2018 "Про розмір нормативної грошової оцінки (НГО) земельної ділянки (78:122:0406) за результатами розрахунку у відповідності до рішення Київської міської ради від 03.07.2014 № 23/23 "Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва", № Ю-40853/2018 "Про розмір нормативної грошової оцінки (НГО) земельної ділянки (78:122:0407) за результатами розрахунку у відповідності до рішення Київської міської ради від 03.07.2014 № 23/23 "Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва", – які видані Комунальним підприємством "Київський інститут земельних відносин" у користуванні відповідача знаходяться: земельна ділянка, загальною площею 2 690,72 м2, з кадастровим номером 8000000000:78:122:0406, розташована за адресою: місто Київ, Оболонський район, провулок Куренівський, 17 (розмір ставки податку – 3% від нормативної грошової оцінки); земельна ділянка, загальною площею 1 639,49 м2, з кадастровим номером 8000000000:78:122:0407, розташована за адресою: місто Київ, Оболонський район, провулок Куренівський, 17 (розмір ставки податку – 3% від нормативної грошової оцінки). 
Проте належні докази, які підтверджують факт розташування об`єктів відповідача саме на спірній земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:78:122:0048, у матеріалах справи відсутні.
Згідно зі статтею 14 ПК України плата за землю – це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку й орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
Земельний податок – це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Отже, факт неоплати відповідачем земельного податку за земельною ділянкою 8000000000:78:122:0048 в період з 2021 року по 2025 рік також не підтверджує ні фактичного користування Товариством такою ділянкою, ні обов`язку з оплати на користь позивача розрахованого ним розміру орендної плати.
За приписами статі 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Оскільки позивач у встановленому законом порядку не довів факту розташування об`єктів нерухомості відповідача на спірній земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:78:122:0048 у вказаний період, суд дійшов висновку про необґрунтованість даного позову, у зв`язку з чим останній задоволенню не підлягає.
У свою чергу, суд звертає увагу відповідача на те, що копія витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань від 6 квітня 2025 року № 22025101110000454 не є доказом знищення/пошкодження належного Товариству майна, оскільки вказаний реєстр призначений виключно для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру й сам по собі не підтверджує обставини відповідної події чи факту її настання.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного кримінального суду від 9 вересня 2020 року в справі № 761/28347/15-к.
Докази внесення інформації про знищення належного Товариству майна до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, у матеріалах справи також відсутні й відповідачем до суду подано не було.
Відтак, правові підстави для застосування приписів підпункту 69.14-1 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України до спірних правовідносин у даній справі відсутні.
Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, не прийняті судом до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови в задоволенні позову.
Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За таких обставин у задоволенні позову Ради слід відмовити в зв`язку з його необґрунтованістю.
Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати залишаються за позивачем та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 6 липня 2026 року у зв`язку з перебуванням судді Павленка Є.В. у відпустці в період з 22 червня 2026 року по 5 липня 2026 року.

Суддя Є.В. Павленко