ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 926/424/25	
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,
суддів: Бонк Т.Б.,
Якімець Г.Г.,
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
розглянув апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Василик Тетяни Борисівни б/н від 01.10.2025,
на рішення Господарського Чернівецької області від 02.09.2025, суддя Гончарук О.В., м.Чернівці, повний текст рішення складено 12.09.2025
у справі № 926/424/25
за позовом Чернівецької міської ради, м. Чернівці
до відповідача фізичної особи - підприємця Василик Тетяни Борисівни, м. Чернівці
про стягнення безпідставно збережених коштів в сумі 297 494,68 грн.

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог позивача 
07.02.2025 Чернівецька міська рада звернулась до Господарського суду Чернівецької області з позовом до фізичної особи - підприємця Василик Тетяни Борисівни про стягнення безпідставно збережених коштів в сумі 297 494,68 грн.
Позов обґрунтований тим, що відповідач, всупереч вимог чинного земельного законодавства, користувався земельною ділянкою кадастровий номер 7310136900:65:003:0156, площею 0,4490 га, яка розташована за адресою: вул. Коломийська, 9-Г, місто Чернівці без правовстановлюючих документів за період з 01.12.2023 по 10.12.2024.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 02.09.2025 відмовлено у задоволенні клопотання (вх. № 1724) від 23.04.2025 про закриття провадження у справі. Позов Чернівецької міської ради до фізичної особи - підприємця Василик Тетяни Борисівни про стягнення безпідставно збережених коштів у сумі 297 494,68 грн -задоволено. Стягнуто з фізичної особи - підприємця Василик Тетяни Борисівни на користь Чернівецької міської ради 297 494,68 грн безпідставно збережених коштів та 4 462,42 грн судового збору.
Обґрунтовуючи відмову в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі, суд встановив, що спір виник у зв`язку з фактичним користуванням земельною ділянкою комунальної власності без укладеного договору оренди, що пов`язано з використанням розташованих на ній об`єктів нерухомості для здійснення підприємницької діяльності. Відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець, є власником нежитлових будівель за відповідною адресою та здійснює види економічної діяльності, які за своїм змістом мають господарський характер. Доказів припинення підприємницької діяльності у спірний період матеріали справи не містять.
Суд врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої визначальним для встановлення юрисдикції є не лише статус особи як фізичної чи фізичної особи-підприємця, а й те, у якому статусі вона виступає у спірних правовідносинах. Якщо спір виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, він підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Оскільки спірні правовідносини пов`язані з використанням земельної ділянки для обслуговування об`єктів, що призначені для здійснення підприємницької діяльності, та виникли між органом місцевого самоврядування як власником землі і фізичною особою-підприємцем як суб`єктом господарювання, суд дійшов висновку, що спір має господарський характер. За таких обставин підстав для закриття провадження у справі у зв`язку з непідсудністю господарському суду не встановлено.
Щодо висновків, викладених у рішенні по суті спору, суд встановив, що спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності Чернівецької міської ради, а відповідач користувався нею без укладення договору оренди та без державної реєстрації відповідного права. Відповідно до вимог земельного законодавства право оренди виникає з моменту укладення договору та його державної реєстрації, а набуття права власності на розташовані на ділянці будівлі саме по собі не породжує права користування землею без належного оформлення.
Суд застосував принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна й дійшов висновку, що фактичне користування землею без правової підстави утворює кондикційне зобов`язання відповідно до статті 1212 ЦК України. Оскільки відповідач зберіг кошти, які мав сплатити за користування земельною ділянкою, він зобов`язаний їх відшкодувати.
Розмір безпідставно збережених коштів визначено на підставі нормативної грошової оцінки земельної ділянки, затвердженої рішенням міської ради, що є чинним. З урахуванням принципу платності використання земель державної та комунальної власності суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення суми, еквівалентної орендній платі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та заперечення позивача
06.10.2025 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга фізичної особи - підприємця Василик Тетяни Борисівни б/н від 01.10.2025 на рішення Господарського суду Чернівецької області від 02.09.2025 у справі № 926/424/25, в якій остання просить скасувати оскаржуване рішення або закрити провадження у справі № 926/424/25.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд дійшов помилкового висновку, що належне відповідачці нерухоме майно розташоване виключно на земельній ділянці з кадастровим номером 7310136900:65:003:0156 площею 0,4490 га із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Натомість надані до матеріалів справи документи, у тому числі рішення суду, витяги з Державного земельного кадастру, державний акт на право постійного користування землею та договір оренди, свідчать про розташування об`єктів нерухомості на декількох земельних ділянках із іншим правовим режимом користування та іншим цільовим призначенням. Суд не дослідив у повному обсязі ці докази та не надав їм належної правової оцінки.
Суд також безпідставно ототожнив наявність у відповідачки статусу фізичної особи-підприємця з автоматичним здійсненням нею підприємницької діяльності щодо спірної земельної ділянки. При цьому у матеріалах справи відсутні докази фактичного використання цієї земельної ділянки саме для здійснення господарської діяльності. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10, набуття статусу фізичної особи-підприємця не змінює правової природи особи як фізичної особи та не означає її участі у всіх правовідносинах як суб`єкта господарювання. Юрисдикція спору визначається характером правовідносин, а не самим лише статусом особи.
Суд першої інстанції не врахував, що спірна земельна ділянка розташована у промисловій зоні відповідно до містобудівної документації міста Чернівці. Витяг із генерального плану та плану зонування території підтверджує, що дана територія віднесена до зони КС-4 для підприємств IV–V класів шкідливості, з переважними видами забудови – комунальні та автотранспортні підприємства, склади, виробничі бази. Незважаючи на це, земельна ділянка була сформована як земля житлової та громадської забудови з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що не відповідає містобудівній документації. Суд не дослідив ці обставини та не перевірив доводи відповідачки щодо неправильності визначення категорії земель та цільового призначення, що вплинуло на розмір нарахованих до стягнення коштів.
Окремо суд не надав оцінки витягу з Державного земельного кадастру, згідно з яким на всю площу спірної ділянки поширюється обмеження у використанні у вигляді санітарно-захисної зони, пов`язаної з наявністю повітряної лінії електропередачі напругою 110 кВ. Згідно зі статтею 114 Земельного кодексу України, у межах таких зон встановлюються спеціальні обмеження використання земель, що унеможливлює їх віднесення до земель житлової та громадської забудови. Ігнорування цих обставин призвело до неправильного визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки та, відповідно, до неправильного розрахунку безпідставно збережених коштів.
Наданий позивачем розрахунок є недопустимим доказом, оскільки містить недостовірні вихідні дані щодо нормативної грошової оцінки. Порівняння з суміжною земельною ділянкою аналогічної площі, але з цільовим призначенням як земля промисловості, свідчить про істотну різницю у нормативній грошовій оцінці за 1 кв. м. Суд не перевірив правильність розрахунку та не виконав свого обов`язку щодо оцінки доказів у їх сукупності.
Суд також безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення адміністративного спору щодо законності формування та державної реєстрації спірної земельної ділянки з відповідним цільовим призначенням. Вказані справи є взаємопов`язаними, оскільки результат розгляду адміністративної справи безпосередньо впливає на правильність визначення правового режиму земельної ділянки та розміру нарахованих коштів. Відмова у зупиненні провадження була здійснена протокольно, без постановлення письмової ухвали, що порушує право сторони на належний судовий захист.
Крім того, суд першої інстанції неправильно визначив юрисдикцію спору. Оскільки відповідачка є фізичною особою, а спірні правовідносини не виникли у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, справа підлягала розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18, юрисдикція визначається не лише статусом особи, а й характером спірних правовідносин. Невірне визначення юрисдикції є самостійною підставою для скасування рішення та закриття провадження у справі.
28.10.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить рішення Господарського Чернівецької області від 02.09.2025 у справі №926/424/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Василик Тетяни Борисівни б/н від 01.10.2025 залишити без задоволення.
Заяви та клопотання
04.11.2025 від апелянта до Західного апеляційного господарського суду надійшла заява-клопотання про зупинення провадження у справі №926/424/25, до набрання законної сили рішення у адміністративній справі №600/2327/25-а, що перебуває на розгляді Чернівецького окружного адміністративного суду.
Чернівецьким окружним адміністративним судом розглядається справа №600/2327/25-а за позовом Василик Тетяни Борисівни до Чернівецької міської ради про визнання протиправними та скасування рішення сесії Чернівецької міської ради № 1623 від 25 січня 2024 року у частині затвердження технічної документації із землеустрою, земельної ділянки кадастровий номер 7310136900:65:003:0156, площею 0,4490 га, в м. Чернівці, вул. Коломийська, 9-Г, категорія земель землі житлової та громадської забудови, код та вид цільового призначення 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та пункт 779 додатку до вказаного рішення і скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,4490 га, що в м. Чернівці по вул. Коломийська, 9-Г, кадастровий номер 7310136900:65:003:0156, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Вказує, що визнання протиправними рішення відповідача щодо затвердження технічної документації із землеустрою земельної ділянки кадастровий номер 7310136900:65:003:0165 та скасування державної реєстрації вказаної земельної ділянки у справі № 600/2327/25-а може вплинути на ухвалення рішення у справі №926/424/25 (про стягнення безпідставно збережених коштів за використання землі), вважає, що дані справи перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку, і стверджує, що розгляд цього питання можливе лише після вирішення судом адміністративної справи і надання оцінки підставності/протиправності формування земельної ділянки, її реєстрації із затвердженим цільовим призначенням та прийнятих рішень. 
17.11.2025 від Чернівецької міської ради надійшли заперечення на заяву про зупинення провадження у справі №926/424/25, в яких остання зазначає, що відповідач не довів наявності передбачених законом підстав для зупинення провадження та не обґрунтував об`єктивної неможливості розгляду справи без вирішення іншої справи. Сам факт існування пов`язаної справи не є підставою для зупинення, оскільки наявні докази дозволяють суду самостійно встановити всі обставини. Крім того, зупинення призведе до безпідставного затягування розгляду справи.
Розглянувши заяву відповідача про зупинення провадження апеляційний суд постановив відмовити в задоволенні такої з огляду на наступне.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 229 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи.
Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення судом обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте мають значення для розгляду справи, провадження у якій зупиняється.
За змістом пункту 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду до вирішення іншої справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Під неможливістю розгляду справи слід розуміти об`єктивну неможливість для господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.
Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати: 1) як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; 2) чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи (аналогічний висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13.05.2021 у справі № 917/349/20, від 14.12.2022 у справі № 906/750/21).
Як встановлено з обставин справи спір в даній справі виник з відносин щодо фактичного користування земельною ділянкою, які мали місце раніше в тому числі і до рішення сесії Чернівецької міської ради №1623 від 25.01.2024, яке оскаржується. 
Також, слід врахувати, що клопотання про зупинення не містить аргументованих та переконливих мотивів необхідності зупинення провадження у даній справі як щодо об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до набрання законної сили судовим рішенням у справі №600/2327/25-а так і щодо того, що зібрані у цій справі докази дійсно не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти) які є предметом розгляду в даній справі. Слід відмітити, що ідентичне клопотання подавалось відповідачем в суді першої інстанції, в задоволенні якого було відмовлено, з підстав наведених в рішенні.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2025 справу №926/424/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г..
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця Василик Тетяни Борисівни б/н від 01.10.2025 на рішення Господарського Чернівецької області від 02.09.2025 у справі №926/424/25 та постановлено здійснювати розгляд справи №926/424/25 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Строки розгляду справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.
Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення Господарського суду Чернівецької області від 02.09.2025 у цій справі оскаржується відповідачем в повному обсязі.
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом 175666166127 від 15.01.2025 Василик Т.Б. є фізичною особою підприємцем (а.с.7-10). 
12.02.2009 зареєстровано за Василик Т.Б. нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 ; підстава виникнення права власності – рішення суду, справа №2-937 29.12.2008 Садгірський райсуд м. Чернівці, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Чернівецьким комунальним ОБТІ (а.с.58).
Як встановлено з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №405843461 від 28.11.2024 на праві власності у Василик Т.Б. наявні нежитлові будівлі та споруди за адресою Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Коломийська 9 г. Підстава виникнення права власності – рішення суду, справа №2/118, 04.07.2007, Господарський суд Чернівецької області (а.с.21). 
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельні ділянки №НВ-4600874702023 від 04.12.2023 (а.с.14-15), вбачається, що земельній ділянці по вул.. Коломийська, 9г, м. Чернівці, Чернівецька область, присвоєно кадастровий номер 7310136900:65:003:0156. Категорія земель визначено – землі житлової та громадської забудови 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; зареєстрована ділянка 01.12.2023. 
27.05.2024 Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради скерував Василик Т. лист №24/01-08/1894/1069 де вказав, що Василтк Т. являється власником нерухомого майна за адресою: м. Чернівці, вул. Коломийська, 9-г , яке розміщене на земельній ділянці площею 0,4490 га (кадастровий номер 7310136900:65:003:0156), а відтак просив терміново звернутись до Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради із заявою про надання в оренду вищевказаної земельної ділянки (а.с.22). Даний лист залишено відповідачем без реагування. 
В подальшому, 12.12.2024 Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради надіслав лист Василик Т.Б. в якому вказав, що така не слачувала плату за використання земельної ділянки кадастровий номер 7310136900:65:003:0156 площею 0,4490 га, відповідно на підставі витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 28.11.2024 №НВ-9955165572024 провів розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю за користування без належних на те правових підстав з 01.12.2023 до 10.12.2024 на суму 297494,68 грн (а.с.24-25). 
В зв`язку з не оплатою користування земельною ділянкою в спірний період, Чернівецька міська рада, звернулась до суду з позовом за захистом своїх прав.
Предметом спору у даній справі є стягнення коштів за фактичне користування земельною ділянкою площею 0,4490 га, що розташована вул. Коломийська, 9-Г, у місті Чернівці, кадастровий номер 7310136900:65:003:0156 без укладення відповідного договору оренди.
Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.
Щодо підсудності спору
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини другої статті 2 Земельного кодексу України суб`єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування й органи державної влади.
Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (частини перша, друга статті 93 ЗК України).
Відповідно до частини першої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.
Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. У статтях 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Згідно з частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та ФОП, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.
Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.
Вказані правові висновки сформовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач Василик Т.Б. зареєстрований як фізична особа-підприємець, основними видами його економічної діяльності є, зокрема: 56.10 діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування; 33.12 ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення; 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів.
Відповідач є власником нежитлової будівлі згідно із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.01.2024 № 405843461, за адресою вул. Коломийська, 9-Г, місто Чернівці.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку на якій розташовані нежитлові будівлі відповідача вбачається, що земельна ділянка яка розміщена за адресою м. Чернівці, вул. Коломийська, 9-Г, з цільовим призначенням « 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі» призначена для здійснення підприємницької діяльності.
Позов у цій справі подано Чернівецькою міською радою - власником спірної земельної ділянки у зв`язку із користуванням відповідачем, який є ФОП, цією земельною ділянкою за відсутності достатньої правової підстави (договору оренди земельної ділянки), на якій розташований належний Василик Т.Б. як суб`єкту підприємницької діяльності об`єкти нерухомості.
Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці у справі №2-937 від 29.12.2008 за позовом Василик Т.Б. до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, визнано за Василик Т.Б. право власності на об`єкт, що знаходиться за адресою вул. Коломийська, 9-Г, місто Чернівці, який складається з: будівлі складу з холодильними камерами літ. «О» загальною площею 199,50 кв.м, будівлі складу з холодильними камерами літ. «З» загальною площею 1434,80 кв.м, будівлі бару з кімнатами відпочинку літ. «Л» загальною площею 750,60 кв.м, будівлі мийки великогабаритних автомобілів літ. «М» загальною площею 1345,60 кв.м, будівлі кімнат відпочинку для працівників підприємства літ. «Н» загальною площею 327,60 кв.м, будівлі станції технічного обслуговування з офісними приміщеннями літ. «П» загальною площею 268,80 кв.м, погребу ПГ, басейну І, димарів ІІ-ІП та огорожі № 1-3. При цьому, вказаним рішенням суду від 29.12.2008 встановлено, що Василик Т.Б. без дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю на проведення будівельних робіт здійснено переобладнання та будівництво станції технічного обслуговування, мийки, складу з холодильними камерами, офісних приміщень, майстерні. 
У матеріалах справи відсутні докази у підтвердження факту припинення відповідачем підприємницької діяльності з обслуговування транспортних засобів за адресою: м. Чернівці, вул. Коломийська, 9-Г, зокрема у спірному періоді з 01.12.2023 по 10.12.2024.
З урахуванням встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами в цій справі, є господарсько-правовими, оскільки між Чернівецькою міською радою з однієї сторони та Василик Т.Б. як суб`єктом господарювання з іншої сторони існує спір, пов`язаний із користуванням відповідачем спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства. 
Щодо суті спору
За умовами ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 ЗК України реалізується через право постійного користування або право оренди.
Частиною 1 ст. 93 і ст. 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (п. "в" ч. 1 ст.96 ЗК України).
Принцип платного використання землі також передбачено ст. 206 ЗК України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (п.п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України).
Отже, законодавець розмежовує поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності" залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.
Водночас згідно зі статтями 122 - 124 ЗК України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі".
Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах також неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.
Оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
Такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі №925/230/17.
Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі №922/2060/20 вказав, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
Як встановлено судами, рішенням 33 сесії Чернівецької міської ради V скликанням від 23.10.2008 №715 затверджено положення про оренду та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Чернівцях.
Згідно пункту 1.2. Положення регулює правові відносини між орендодавцем та орендарями по використанню земельних ділянок, які перебувають у комунальній власності. Порядок розрахунку орендної плати, укладання, реєстрації, внесення змін, припинення дії, розірвання, поновлення Договорів оренди землі та суборенди земельних ділянок.
Рішеннями Чернівецької міської ради 10 сесії VI скликання від 28.07.2011 №221 внесено зміни до Положення про оренду та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Чернівцях, затвердженого рішенням 33 сесії Чернівецької міської ради V скликання від 23.10.2008 №715.
Відповідно до пункту 6.2 Положення про оренду та порядок розрахунку орендної плати земельні ділянки в м. Чернівцях, розмір орендної плати переглядається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки земель міста Чернівці та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України, в тому числі рішеннями Чернівецької міської ради, що набрали чинності у порядку, визначеному законодавством, або умовами договору оренди землі.
Рішенням 3 сесії VIII скликання від 26.02.2021 №118 затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель м. Чернівці, розроблену державним підприємством «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «Дніпромісто» імені Ю.М. Білоконя», яку введено в дію з 01.01.2022 (пункт 1 та 2 рішення).
Пунктом 3 вищевказаного рішення визнано такими, що втратять чинність з 01.01.2022 пункти 1-3, 11 рішення міської ради V скликання від 12.02.2008 №510 «Про затвердження технічної документації з грошової оцінки земель міста Чернівців та визнання такими, що втратили чинність раніше прийняті рішення».
Вказане рішення, як нормативний акт, доведено до відома населення серед іншого і шляхом опублікування на офіційному веб-сайті Чернівецької міської ради http://chemivtsv.eu/portal/1154.
Доказів скасування рішення Чернівецької міської ради про затвердження нормативної грошової оцінки земель м. Чернівці відповідачем не подано, докази протилежного у матеріалах справи відсутні.
Згідно витягу №НВ-9955165572024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 28.11.2024, нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 7310136900:65:003:0156 становить 9 689 440,6 грн. (а.с.13
Водночас апеляційний суд вважає за необхідне відхилити доводи апелянта щодо недопустимості використання зазначеного витягу як доказу. Розрахунок безпідставно збережених коштів здійснений позивачем саме на підставі належних доказів — витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, що відповідає вимогам пункту 289.1 Податкового кодексу України, відповідно до якого нормативна грошова оцінка є базою для визначення розміру орендної плати. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2022 у справі №646/4738/19. Розрахунок здійснено з урахуванням коефіцієнта індексації за 2023 рік (1,051) та ставки орендної плати 3% відповідно до рішення Чернівецької міської ради від 23.10.2008 №715. При цьому відповідачем не подано контррозрахунку, не надано альтернативних доказів в спростування позовних вимог, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України свідчить про недоведеність його заперечень.
Як встановлено з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №405843461 від 28.11.2024 на праві власності у Василик Т.Б. наявні нежитлові будівлі та споруди за адресою Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Коломийська 9г. Підстава виникнення права власності – рішення суду, справа №2/118, 04.07.2007, Господарський суд Чернівецької області (а.с.21). 
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельні ділянки №НВ-4600874702023 від 04.12.2023 (а.с.14-15), вбачається, що земельній ділянці по вул.. Коломийська, 9г, м. Чернівці, Чернівецька область, присвоєно кадастровий номер 7310136900:65:003:0156. Категорія земель визначено – землі житлової та громадської забудови 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. 
Доводи апелянта про те, що об`єкти нерухомого майна розташовані на декількох земельних ділянках із різним правовим режимом користування, не відповідають встановленим судом обставинам справи. Так, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 04.12.2023 № НВ-4600874702023, зазначена земельна ділянка площею 0,4490 га зареєстрована 01.12.2023 як окремий об`єкт цивільних прав. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав від 09.04.2025 № 421856952 право комунальної власності на неї зареєстровано за Чернівецькою міською радою 06.02.2024. Саме на цій земельній ділянці розміщене належне відповідачу нерухоме майно, що також підтверджується рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 29.12.2008 у справі №2-937. Належних доказів розташування об`єктів поза межами цієї земельної ділянки або на інших ділянках апелянтом не надано, що суперечить вимогам статей 74, 76 Господарського процесуального кодексу України.
Також суд відхиляє посилання апелянта на невідповідність цільового призначення земельної ділянки містобудівній документації. Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до Генерального плану м. Чернівці та плану зонування території земельна ділянка розташована у функціональній зоні КС-4, яка передбачає розміщення комерційних об`єктів, у тому числі будівель торгівлі. Встановлене цільове призначення земельної ділянки (код 03.07) відповідає допустимим видам використання цієї функціональної зони. Земельна ділянка сформована та затверджена на підставі рішень Чернівецької міської ради, які є чинними та не скасовані, а отже відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України є належними доказами правового режиму цієї земельної ділянки.
Безпідставними є також доводи апелянта щодо впливу обмежень у вигляді санітарно-захисної зони на обов`язок сплати коштів за користування земельною ділянкою. Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі є платним, а об`єктом плати є саме земельна ділянка. Наявність обмежень у її використанні не звільняє від обов`язку внесення плати за фактичне користування, при цьому апелянтом не доведено, що такі обмеження унеможливлювали використання всієї площі ділянки або впливали на її нормативну грошову оцінку.
Згідно проведених позивачем розрахунків загальна сума безпідставно збережених відповідачем коштів у розмірі орендної плати становить 297 494,68 грн за період з 01.12.2023 – 31.12.2023 в сумі 23490,16 грн (з врахуванням нормативно грошової оцінки земель в даний період 9 219 258,42 грн) та за період з 01.01.2024 по 10.12.2024 в сумі 274004,52 грн (з врахуванням нормативно грошової оцінки земельної ділянки 9689440,60 грн). Розрахунок здійснено з площі 0,4490 га (розрахунок, а.с.12).
Перевіривши розрахунок позивача, суд апеляційної інстанції вважає, що такий є арифметично вірним, а відтак позовні вимоги правомірно задоволені судом першої інстанції. 
Відтак, за наслідками апеляційного перегляду оскарженого судового рішення судова колегія констатує, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги, ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Чернівецької області від 02 вересня 2025 року у справі №926/424/25, а зводяться до переоцінки доказів у даній справі. 
Згідно із статтею 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відхиляючи доводи відповідача, суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку висновків суду першої інстанції, погоджується з ними та вважає їх такими, що відповідають встановленим обставинам справи, умовам договору та вимогам чинного законодавства.
Доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження, а заперечення позивача були підтвердженні дослідженими матеріалами справи.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Рішення Господарського суду Чернівецької області від 02.09.2025 у справі №926/424/25 прийнято з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.
Апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Судові витрати.
У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Василик Тетяни Борисівни б/н від 01.10.2025 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Чернівецької області від 02.09.2025 у справі № 926/424/25 – залишити без змін.
Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий (суддя-доповідач) С.М. Бойко

Судді Т.Б. Бонк

Г.Г. Якімець