Справа № 183/11678/25
№ 2-а/183/47/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2026 року         м. Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді – Фролової В.О.;
за участю секретаря судових засідань – Сторожик А.А.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, про скасування постанов про адміністративне правопорушення, - 

У С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_1 в інтересах якого діє його представник, адвокат Папенко Р.С., з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції про скасування: постанови інспектора Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції сержанта поліції батальйону № 4 роти № 1 Біленького Валентина Петровича про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, серії ЕПР № 496793 від 28.10.2025 відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122-2 КУпАП, та закриття провадження у справі в порядку ч. 3 ст. 286 КАС України; постанови інспектора Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції сержанта поліції батальйону № 4роти № 1 Біленького Валентина Петровича про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕНА № 6036767 від 28.10.2025 відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 126 КУПАП у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. та закриття провадження у справі в порядку ч. 3 ст.286 КАС України.
Вказані постанови ОСОБА_1 вважає протиправними, такими, що підлягають скасуванню оскільки ним не було допущено порушення Правил Дорожнього руху, про які зазначено в оскаржуваних постановах, а розгляд справи про адміністративне правопорушення щодо нього здійснювався із порушеннями ст. 268,251,252,279,280 КУпАП.
Так, позивач, з об`єктивних причин не бачив вимоги поліцейського зупинитися. Поліцейським, після зупинення позивача не було повідомлено про причину зупинення ним транспортного засобу, без доказів порушення позивачем Правил дорожнього руху вимагав документи від нього як водія транспортного засобу.
З урахуванням викладеного, зважаючи на відсутність у його діях порушень вимог ПДР України, а відповідно відсутність у його діях ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2, ч.1 ст. 126 КУпАП, ОСОБА_1 просив спірні постанови про накладення адміністративного стягнення скасувати, провадження у адміністративних справах закрити.
Ухвалою суду від 18.11.2025 відкрито провадження у адміністративній справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено процесуальний строк для подання учасниками справи заперечень проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та/або подання клопотання про проведення розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін. 
Через підсистему «Електронний суд» від Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти задоволення позовних вимог. Вказані заперечення мотивовані тим, що відповідачем обґрунтовано притягнуто позивача до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, оскільки позивач, 28.10.2025 не зупинився на вимогу поліцейського, не пред`явив на вимогу поліцейського реєстраційний документ на транспортний засіб,у зв`язку з чим винесено постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Також, було складено протокол від 28.10.2025 серїі ЕПР1 № 496793 про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП України, а отже не можуть бути предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Зважаючи на те, що у встановлений судом строк ані від позивача, ані від відповідачів до суду не надходило заперечень проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження чи заяви про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, то фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС - місцем загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.
Рішення суб`єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може мати вигляд індивідуального акта, яким відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС є акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Одним з таких актів може бути постанова про накладання адміністративного стягнення, оскільки зазначений акт виноситься суб`єктом владних повноважень на виконання своїх владних функцій щодо притягнення осіб до адміністративної відповідальності та стосується лише прав та інтересів конкретно визначеної особи, яка піддається впливу накладеного адміністративного стягнення як форми адміністративної відповідальності, а дія такого акта вичерпується його виконанням.
Судом встановлено, що 28.10.2025, інспектором Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції сержанта поліції батальйону № 4 роти № 1 Біленьким В.П. винесено постанову серії ЕПР1 № 496793 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП відносно водія ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом марки RENAULT T 480, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , оскільки водій не виконав вимоги про зупинку подану працівником поліції за допомогою диску червоного кольору та в подальшому був зупинений за допомогою службового транспортного засобу. 
Також 28.10.2025 інспектором Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції сержанта поліції батальйону № 4 роти № 1 Біленьким В.П. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 6036767 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП відносно водія ОСОБА_1 та накладеного на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, зазначені категорії справ стосуються перевірки судом рішень суб`єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності на предмет відповідності вимогам законності, верховенства права, правам, свободам та законним інтересам осіб, вимогам розумності, добросовісності, безсторонності (неупередженості).
Так, оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення серії ЕПР1 №496793 від 28.10.2025 відносно водія ОСОБА_1 , винесена працівником поліції як результат розгляду і вирішення справи про вчинення ним адміністративного правопорушення, що передбачено ч. 1 ст. 122-2 КУпАП.
Разом з цим, передбачений ст. 222 КУпАП перелік адміністративних правопорушень, справи про які уповноважені розглядати органи Національної поліції, не містить адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП. Справа про вчинення такого адміністративного правопорушення віднесено до компетенції суддів районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів, згідно з вимогами ст. 221 КУпАП.
Суд критично ставиться до заперечень відповідача про складання протоколу про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП України, а не постанови, оскільки дослідженням змісту та форми наданої позивачем процесуального рішення суб`єкта владних повноважень серії ЕПР1 № 496793 від 28.10.2025, встановлено його невідповідність як вимогам ст. 254 КУпАП, так і вимогам, визначеним Розділом ІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, від 07.11.2015 року № 1395 (далі - Інструкція № 1395) щодо форми та змісту протоколів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
Крім того, суд зауважує, що будь-яких доказів про подальше направлення протоколу про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП України, серії ЕПР1 №496793 від 28.10.2025 відносно позивача, до суду та прийняття судом процесуального рішення, за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , відповідачем суду також не надано.
З огляду на викладене, суд висновує про винесення відповідачем постанови серії ЕПР1 №496793 від 28.10.2025 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП відносно водія ОСОБА_1 , поза встановленими ст. 222 КУпАП повноваженнями та з порушенням, визначеним ст. 254 КУпАП способу щодо розгляду такої категорії справ, що є безумовною підставою для її скасування.
В частині позовних вимог щодо оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 6036767 від 28.10.2025 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, суд зазначає наступне.
Так, статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно із ч. 1ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
При цьому, приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, як зазначалось вище, судом встановлено, що 28.10.2025, інспектором Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції сержанта поліції батальйону № 4 роти № 1 Біленьким В.П., винесено постанову серії ЕПР1 № 496793 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі передбаченого ч.1 ст. 122-2 КУпАП відносно водія ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом марки RENAULT T 480, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , оскільки водій не виконав вимоги про зупинку подану працівником поліції за допомогою диску червоного кольору та в подальшому був зупинений за допомогою службового транспортного засобу. 
Таким чином, спірним є питання правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, в тому числі, через безпідставність зупинки поліцейським його транспортного засобу та, як наслідок, безпідставність вимоги про пред`явлення документів, що посвідчують право керування транспортним засобом.
Так, п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Положення ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» надають працівникам поліції, повноваження зупинити транспортний засіб у випадках перелік яких є вичерпний та міститься у статті 35 цього Закону.
Частиною 3 ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію» встановлений обов`язок для поліцейського поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.
Відповідно до статті 32 цього Закону поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах, зокрема, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.
Словосполучення «особа вчинила або має намір вчинити правопорушення», що міститься в п.2 ч.1 ст.32 Закону України «Про Національну поліцію» надає змогу поліцейському вимагати в особи пред`явлення нею документів незалежно від факту вчинення або ймовірного вчинення правопорушення.
При цьому, відповідно до ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія та на вимогу поліцейського - пред`явити його.
Відповідно до п. 2.4 (а)Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1 ПДР України.
Відповідно до пп. «а`п. 2.1 ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Частиною 1 ст. 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, право органів Національної поліції перевіряти наявність посвідчення водія кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такий документ.
З аналізу вищенаведених норм вбачається, що згідно з законодавством України на вимогу поліцейського, водій транспортного засобу зобов`язаний пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб незалежно від того, які обставини слугували підставою для зупинки його транспортного засобу.
Крім того, суд вертає увагу, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 25.09.2019 у справі № 127/19283/17, право органів Національної поліції перевіряти наявність посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.
Зокрема, позивач в обґрунтування позовних вимог вказував на відсутність правових підстав для зупинки поліцейським його транспортного засобу та, як наслідок, безпідставність здійснення контролю за наявністю посвідчення водія.
Так, з наданого позивачем диску, на якому містить інформація з відеореєстратора встановленого на транспортному засобі позивача, через коротких термін відеозапису, що передував зупинці позивача працівниками поліції, не можливо встановити, що саме стало підставою для зупинки позивача за допомогою службового транспортного засобу, як і подальші обставини зупинки, складання оскаржуваних постанов відносно позивача, тощо. 
З огляду на правову позицію позивача, викладену в позовній заяві, позивачем не заперечується факт ненадання на вимогу поліцейського реєстраційного документу на транспортний засіб, яким керував позивач ОСОБА_1 . 
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20.10.2020 у справі № 444/2115/17, невиконання вимоги працівника поліції, яка, очевидно, входить до кола його повноважень, не може бути визнане правомірним, якщо особа, виходячи зі своєї оцінки ситуації, вважає таку вимогу безпідставною, і навіть якщо в подальшому виявиться, що ця вимога ґрунтувалася на неправильній оцінці ситуації поліцейським і не мала достатніх підстав.
Таким чином, недоведеність суб`єктом владних повноважень належними доказами в суді наявності події адміністративного правопорушення не може бути безперечним доказом неправомірних його дій щодо зупинки транспортного засобу.
Зважаючи на вказане, суд визнає помилковими доводи позивача про безпідставність його притягнення до адміністративної відповідальності через відсутність доказів наявності у відповідача підстав, визначених у ст.ст. 32, 35 Закону України «Про Національну поліцію», для зупинки транспортного засобу позивача та вимоги про пред`явлення документів для перевірки.
Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що, за встановлених обставин, правові підстави для скасування оскарженої постанови серії ЕНА № 6036767 від 28.10.2025 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП відсутні, у зв`язку з чим в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в цій частині слід відмовити.
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду №543/775/17 від 18.03.2020 року, у справах щодо накладення адміністративного стягнення за подання позовної заяви судовий збір складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2025 року становить 3028 грн.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 1937,92 грн.
Проте, з огляду на зазначене вище, при зверненні до суду підлягав сплаті судовий збір у розмірі1211,20 грн. (605,60 грн. за дві позовні вимоги),з яких 1/2 частина підлягає стягненню на користь позивача, у зв`язку з частковим задоволенням позову.
Решта надмірно сплаченого судового збору може бути повернута відповідно до Закону України «Про судовий збір» на підставі письмової заяви позивача.
Позивачем заявлено до стягнення у разі задоволення позовних вимог судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., проти чого заперечував відповідач, через неспівмірність їх розгляду, з огляду на складність справи та об`єм проведених адвокатом робіт.
Стаття 132 КАС України встановлює, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.3, 7 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
В матеріалах справи наявна копія ордеру від 05.11.2025 про надання правничої допомоги ОСОБА_1 , виданого на підставі договору про надання правничої допомоги за №б/н від 04.11.2025 про надання правничої допомоги, адвокату Папенку Р.С. Позовна заява містить розрахунок суми судових витрат, де витрати на правничу допомогу складають 5000 грн.
За таких обставин, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог позивача, суд дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2500 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Керуючись ст.ст.8, 9, 77, 78, 242, 244, 245, 246, 255, 286 КАС України, ст.ст 122, 245, 247 п.1, 280, 288, 289, 293 КУпАП, - суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, про скасування постанови про адміністративне правопорушення - задовольнити частково.
Скасувати постанову серії ЕПР1 № 496793 від 28.10.2025 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП відносно водія ОСОБА_1 .
Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП, закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях ознак складу адміністративного правопорушення.
В задоволенні інших позовних вимог – відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області понесені судові витрати у зі сплати судового збору в розмірі 605,60 грн. та витрати на професійну допомогу в сумі 2500 грн., а всього 3105 (три тисячі сто п`ять) гривень 60 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст складено та підписано 05 червня 2026 року.

Учасники справи :
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Департамент патрульної поліції, ЄДРПОУ 40108646, місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернеста,5.

Суддя        В.О. Фролова