ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

24 червня 2026 року        м. Чернівці           Справа № 727/4066/25
Провадження №22-ц/822/969/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача - Литвинюк І. М.,
суддів: Лисака І. Н., Перепелюк І. Б., 
за участю секретаря судового засідання: Яреми А. С.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Кодрян Яна Дмитрівна, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 березня 2026 року, головуючий у І-й інстанції – Калмикова Ю. О., 

ВСТАНОВИВ: 

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 квітня 2024 року о 22 год 30 хв ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Фольцваген Транспортер» ДНЗ НОМЕР_1 в м. Чернівці по вул. Сторожинецькій, 105, під час руху не переконався в безпеці, не дотримався безпечної дистанції, у результаті чого допустив зіткнення із автомобілем «БМВ» ДНЗ НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Належний позивачці автомобіль отримав пошкодження задньої частини кузову, що підтверджується відповідними фотографіями та схемою місця ДТП.
Після вчинення зазначеної ДТП на її місце прибули особи, які разом із відповідачем запевняли позивачку у відсутності необхідності приїзду патрульної поліції для оформлення відповідного протоколу, а також гарантували, що ОСОБА_2 добровільно оплатить вартість відновлювального ремонту належного ОСОБА_1 транспортного засобу.
При цьому поліцейські, які прибули для оформлення місця ДТП, виявили у відповідача ознаки алкогольного сп`яніння, втім останній від проходження огляду відмовився, внаслідок чого на нього було складено протоколи про адміністративне правопорушення за статтями 124 та 130 КУпАП.
Постановою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 09 травня 2024 року ОСОБА_2 за фактом вчинення вказаного ДТП визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн.
Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» ДНЗ НОМЕР_1 застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» відповідно до полісу серії ЕР №215295975 у межах ліміту 160 000 грн за шкоду майну, франшиза 3200 грн.
16 квітня 2024 року позивачка звернулася до страховика із заявою про отримання страхового відшкодування внаслідок скоєння відповідачем ДТП 15 квітня 2024 року.
На замовлення позивачки судовий експерт Юзва C. Г. надав висновок №34/24 від 26 квітня 2024 року, в якому зазначив, що:
- вартість відновлювального ремонту автомобіля BMW ХЗ, 2020 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , внаслідок його пошкодження у ДТП 15.04.2024 становить 357 419,24 грн з ПДВ на складові та матеріали;
- вартість матеріального збитку, завданого з технічної точки зору власнику автомобіля BMW ХЗ, 2020 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , внаслідок його пошкодження у ДТП 15.04.2024 становить 186 333,08 грн з ПДВ на складові та матеріали.
13 червня 2024 року між позивачкою та страховиком підписано угоду про розмір страхового відшкодування, за яким сторони дійшли згоди про розмір матеріального збитку та розмір страхового відшкодування, а саме визначили, що (1) сума матеріального збитку за страховим випадком, що стався 15.04.2024, складає 142 200 грн, а (2) сума страхового відшкодування за вказаним страховим випадком визначається з урахуванням франшизи, яка за полісом 215295975 складає 3200 грн, в розмірі 139 000 грн.
До моменту отримання страхового відшкодування позивачка самостійно здійснила відновлювальний ремонт належного їй автомобіля, що вартував 358 315,21 грн.
Відповідач будь-яких контактів (прямо чи через представників) з позивачкою уникає, у добровільному порядку шкоду відшкодовувати відмовляється.
Внаслідок вчинення відповідачем ДТП позивачка, окрім збитків, зазнала моральної шкоди, яка полягає у душевних переживаннях, стресі, що отриманий нею в день самої аварії. ОСОБА_1 з вини відповідача змушена була хвилюватись за можливість користування належним їй майном, відклала свої буденні справи та роботу, оскільки займалась оформленням заяв на страхове відшкодування, підшуковуванням судового експерта, станції технічного обслуговування, яка б здійснила ремонті роботи. Крім того, ОСОБА_1 отримала страх керування транспортним засобом, вона довгий час не могла ним користуватись.
Своєю чергою поведінка відповідача також завдала страждань позивачці, оскільки одразу після вчинення ДТП ОСОБА_2 запевняв її у добровільному відшкодуванні всіх збитків, втім у подальшому на жоден діалог не йшов, жодних збитків не відшкодував, особистого контакту уникав та уникає.
Як підтверджується висновком судової автотоварознавчої експертизи №34/24 від 26.04.2024 вартість відновлювального ремонту автомобіля BMW ХЗ 2020 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , внаслідок його пошкодження у ДТП 15.04.2024 становить 357 419,24 грн з ПДВ на складові та матеріали; а вартість матеріального збитку, завданого з технічної точки зору власнику автомобіля - 186 333,08 грн з ПДВ на складові та матеріали.
Страховик відшкодував позивачці узгоджену між ними суму матеріального збитку, отже невідшкодованою позивачу залишилась сума шкоди, що дорівнює 174 286,16 грн (357 419,24 грн (вартість відновлювального ремонту) - 186 333,08 грн (вартість матеріального збитку) + 3200 грн франшиза), тобто різниця між вартістю відновлювального ремонту та матеріальним збитком та сумою з розміром франшизи.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась з вини відповідача, позивачка пережила душевні страждання, тимчасово втратила душевний спокій, оскільки перебувала у стані постійного напруження та стресу, суттєво були порушені її нормальні життєві зв`язки, вона була змушена докладати значних зусиль для відновлення свого звичного стану життя, звертатись до страхової компанії та довгий час вимагати страхового відшкодування, шукати судового експерта, станцію технічного обслуговування для того, щоб відремонтувати свій транспортний засіб.
З урахуванням уточнених вимог, просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 200 619,24 грн матеріальної шкоди та 20 000 грн моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою. Стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 березня 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою, в сумі 200 619,24 грн та моральну шкоду в сумі 20 000 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.
Вартість відновлювального ремонту автомобіля BMW X3, 2020 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , внаслідок його пошкодження у ДТП 15.04.2024, становить 357 419,24 грн з ПДВ на складові та матеріали; а вартість матеріального збитку, завданого з технічної точки зору власнику автомобіля – 186 333,08 грн з ПДВ на складові та матеріали.
Ліміт відповідальності страховика відповідача складає 160 000 грн, а розмір франшизи – 3200 грн.
Розмір матеріального збитку більший за розмір ліміту відповідальності страховика, а тому з відповідача також належить стягнути залишок матеріального збитку, непокритий таким лімітом, тобто 186 333,08 грн – 160 000 грн = 26 333,08 грн.
Отже, загальна сума матеріального збитку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача дорівнює 200 619,24 грн (357 419,24 грн (вартість відновлювального ремонту) – 160 000 грн (вартість ліміту страхового відшкодування, який є меншим за матеріальний збиток 186 333,08 грн) + 3200 грн (франшиза).
Факт заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачу є безсумнівним, її наслідки у вигляді душевних страждань позивача залежать від особливостей її емоційно-розумового сприйняття внаслідок дій відповідача та перенесених нею у зв`язку з цим страждань.
Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди у сумі 20 000 грн, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, характеру психологічної травми, яку вона отримала у зв`язку із заподіянням механічних пошкоджень автомобілю.
Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, суд виходив з того, що позивачем надано документальне підтвердження витрат на правничу допомогу в сумі 25 000 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача Кодрян Я. Д. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, а у випадку прийняття рішення про задоволення позову, зобов`язати ОСОБА_1 після отримання відшкодування матеріальної шкоди передати ОСОБА_4 пропорційно до відшкодованої шкоди пошкоджені та замінені під час ремонту автомобіля деталі, що не можуть використовуватись за призначенням, але мають певну цінність. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.
Вказує на те, що позивачка не надала жодних доказів понесення витрат зі сплати ПДВ під час ремонту автомобіля, а тому сума майнової шкоди (вартість відновлювального ремонту автомобіля), визначена судовим експертом Юзвою С Е. у висновку №34/24 від 26.04.2024, принаймні повинна була зменшена судом на суму ПДВ, а саме на 20 відсотків, що становить (357 419,24 грн – 71 483,84) 285 935,40 грн, з якої і слід віднімати вартість ліміту страхового відшкодування для визначення суми матеріального збитку, який підлягає стягненню з відповідача (285 935, 40 – 160 000), що становить 125 935,40 грн. Також судом першої інстанції не взято до уваги, що стягненню з винуватця ДТП підлягає лише сума коефіцієнту фізичного зносу на нові деталі, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої.
Визначаючи розмір шкоди, яка не покрита страховим відшкодуванням, слід брати до уваги лише вартість нових деталей, з яких враховується коефіцієнт фізичного зносу. Проте суд першої інстанції, визначаючи розмір шкоди, яка не покрита страховим відшкодуванням, взяв до уваги вартість всього відновлювального ремонту з урахуванням ПДВ на складові та матеріали, а не лише вартість нових деталей. 
Окрім того, суд першої інстанції безпідставно вважав доведеним належними та допустимими доказами розмір збитків, завданих пошкодженням транспортного засобу, та необґрунтовано ухвалою від 17.02.2026 у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової автотоварознавчої експертизи відмовив.
Висновок експерта Юзви С. Г. від 26 квітня 2024 року № 34/24 не визначає причини визначення вартості запчастин не за допомогою програмного комплексу "Audatex", а шляхом ручного введення користувачем власних даних вартості запасних частин на існуючі в програмі дані. 
Крім того висновок експерта від 15 листопада 2023 року № 246 не містить посилання на отриману інформацію про те, який саме офіційний дилер у регіоні та дані про вартість складових частин, що підлягають заміні, надані офіційним дилером. 
Як вбачається з ремонтної калькуляції, зробленої в системі "Audatex" до висновку експерта від 26 квітня 2024 року № 34/24, а саме в розділі пояснення зазначено: ціни на лакофарбовий матеріал перераховані, ціни +20%.
Вказує на те, що висновок експерта ОСОБА_5 за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи від 26 квітня 2024 року № 34/24, є необґрунтованим в частині визначення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу, складений з порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092, а тому підлягає відхиленню.
ФОП ОСОБА_6 не здійснює ремонт автотранспортних засобів, відповідний КВЕД у нього відсутній (згідно з переліком видів господарської діяльності). Отже, можна зробити висновок, що акт виконаних робіт та наданих послуг від 20.05.2024, виданий виконавцем ФОП ОСОБА_6 , який провів ремонті роботи щодо транспортного засобу BMW ХЗ, 2020 року виготовлення, проте не мав права їх проводити, є недопустимим доказом.
Отже, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували розмір збитків, завданих пошкодженням транспортного засобу внаслідок ДТП.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача просить суд зобов`язати ОСОБА_1 після отримання відшкодування матеріальної шкоди передати ОСОБА_4 пропорційно до відшкодованої шкоди пошкоджені та замінені під час ремонту автомобіля деталі, що не можуть використовуватись за призначенням, але мають певну цінність відповідно до ремонтної калькуляції автотоварознавчої експертизи за результатами проведеної судової, однак судом першої інстанції не вирішено вищевказану заяву представника відповідача.
Визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, у сумі 20 000 грн є неспівмірним з моральними стражданнями позивачки внаслідок заподіяння їй шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для її особистості. У матеріалах справи відсутні докази, які прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачці душевних страждань, або дають можливість оцінити ступінь порушення її нормального способу життя, з яких можна було б встановити характер та обсяг моральних страждань.
Визначений судом першої інстанції розмір витрат на правничу допомогу у сумі 25 000 грн є завищеним та не відповідає критеріям розумності й співмірності. Представником позивачки були здійснені процесуально стандартні дії, зокрема: підготовка адвокатського запиту, ознайомлення з матеріалами справи, складання позовної заяви, заяви про забезпечення позову, заяви про збільшення позовних вимог. У поданій позовній заяві не міститься складної аргументації або новел у правозастосуванні, які б потребували нестандартного підходу або значних інтелектуальних затрат. Фактичні обставини справи є типовими, а правовідносини чітко врегульованими нормами цивільного законодавства.
Незважаючи на клопотання сторони відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, враховуючи незначну складність даної цивільної справи, її розгляд в порядку спрощеного провадження, обсяг наданих послуг та їх складність, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн, що є необґрунтованим, не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності.
У відзиві представник позивача Чепишко Д. В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Вказує на те, що у цій справі ліміт відповідальності страховика — 160 000 грн, франшиза — 3 200 грн. Вартість відновлювального ремонту за висновком № 34/24 від 26.04.2024 становить 357 419,24 грн. Сума, стягнута з відповідача: 357 419,24 грн - 160 000,00 грн + 3 200,00 грн = 200 619,24 грн — є правомірно визначеною. При цьому позивачка фактично витратила на ремонт 358 315,21 грн, що перевищує суму позовних вимог — стягнена сума є меншою за реально понесені витрати.
У даній справі суд стягував з відповідача не суму страхового відшкодування, а різницю між вартістю відновлювального ремонту та лімітом страховика. Зменшення вартості ремонту на ПДВ при визначенні цієї різниці жодним чином не передбачено нормами ЦК України про відшкодування шкоди.
Крім того, зазначає, що ФОП ОСОБА_6 мав право здійснювати діяльність з ремонту транспортних засобів відповідно до КВЕД 45.20, який є і був його основним видом діяльності. Зазначені відомості знаходяться у відкритому доступі, можуть бути перевірені судом з відкритих джерел (https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search).
Автомобіль позивача відремонтований, повторна експертиза щодо вартості відновлювального ремонту можлива лише на підставі матеріалів справи. У відповідача було достатньо часу після ознайомлення із ними (вересень 2025 року) для того, щоб самостійно призначити таку експертизу та надати свій висновок, натомість наразі таке клопотання лише призведе до затягування розгляду справи.
Висновок судового експерта Юзви С. Г. № 34/24 від 26.04.2024 містить вичерпні відповіді на всі поставлені питання, не суперечить іншим матеріалам справи. Навпаки, фактичні витрати позивачки на ремонт (358 315,21 грн) підтверджують, а не спростовують вартість, визначену у висновку. Сторона відповідача не надала жодного контрвисновку, жодного прайс-листу, жодної рецензії, що спростовували б дані висновку судового експерта Юзви С. Г. № 34/24 від 26.04.2024.
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не вирішив заяву про зобов`язання позивачки передати відповідачу замінені деталі, однак відповідач має право звернутись до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення з цих підстав. Позаяк у суді першої інстанції під час розгляду справи по суті, дослідженні доказів, судових дебатів представник відповідача не заявляв про необхідність повернення відповідачу замінених деталів, не з`ясовував де вони зберігаються, чи мають якусь цінність тощо.
Обсяг наданих представником позивача послуг є реальним, необхідним та розумним, а їх вартість адекватною та такою, що відповідає ринковим умовам, складності справи, позицій сторін тощо.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, виходячи з наступного.
Матеріалами справи, зокрема, схемою місця ДТП, встановлено, що 15 квітня 2024 року о 22 годині 30 хвилини в м. Чернівці, вул. Сторожинецька, 105, водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом марки «Volkswagen», номерний знак НОМЕР_1 , не обрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив наїзд на ТЗ марки «BMW ХЗ» номер НОМЕР_4 , водій ОСОБА_1 , внаслідок чого обидва ТЗ отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п. 2.3 б, 12.1, 13.1 ПДР, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.
Згідно з постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці №727/4073/24 від 09.05.2024 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн у дохід держави. Постанова набрала законної сили 21.05.2024.
Згідно з висновком експерта №34/24 за результатами проведеної судової автотоварознавчої експертизи за договором з ОСОБА_1 від 26.04.2024:
- вартість відновлювального ремонту автомобіля BMW ХЗ 2020 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , внаслідок його пошкодження у ДТП 15.04.2024, становить 357 419,24 грн з ПДВ на складові та матеріали;
- вартість матеріального збитку, завданого з технічної точки хору власнику автомобіля «BMW ХЗ» 2020 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , внаслідок його пошкодження у ДТП 15.04.2024, становить 186 333,08 грн з ПДВ на складові та матеріали.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера від 26.04.2024 прийнято від ОСОБА_1 суму 4250 грн, підстава – висновок №34/24 від 26.04.2024.
Згідно з листом №12/6854 від 06.11.2024, наданим ТДВ СК «Альфа-Гарант» на адвокатський запит №24/51 від 31.10.2024, 13.06.2024 між ТДВ «СК «Альфа-Гарант» та власником автомобіля «BMW ХЗ», реєстраційний номер НОМЕР_4 , була укладена угода про розмір страхового відшкодування в розмірі 139 000 грн. Також Сторони не наполягали на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна, тому ТДВ «СК «Альфа-Гарант» експертний звіт про визначення вартості відновлюваного ремонту автомобіля «BMW ХЗ», реєстраційний номер НОМЕР_4 , не замовляло.
22.06.2023 між ТДВ «СК «Альфа-Гарант» та Страхувальником транспортного засобу марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», номерний знак НОМЕР_1 , був укладений Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-215295975, термін дії даного договору з 23.06.2023 по 22.06.2024.
Згідно із заявою про страхове відшкодування від 16.04.2024 ОСОБА_1 звернулась із заявою про відшкодування витрат, пов`язаних із пошкодженням «BMW ХЗ» реєстраційний номер НОМЕР_4 в результаті ДТП, яке сталось 15 квітня 2024 року о 22 годині 30 хвилини в м. Чернівці, вул. Сторожинецька, 105.
Згідно з полісом серії ЕР №215292975, діючий поліс від 15.04.2024, франшиза 3200 грн, ліміт за шкоду життю та здоров`ю 320 000 грн, ліміт за шкоду майну 160 000 грн, страхова компанія ТДВ «СК «Альфа-Гарант», статус страховик є діючим членом МТСБУ, ТЗ «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», номерний знак НОМЕР_1 .
Згідно з угодою про розмір стразового відшкодування від 13.06.2024, укладеною між ТДВ «СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_1 , сторони досягли згоди про розмір матеріального збитку та розмір страхового відшкодування. Сторони досягли згоди, що сума матеріального збитку за страховим випадком, що стався 15.04.2024, складає 142 200 грн. Страховик і потерпілий досягли згоди, що сума страхового відшкодування за вказаним страховим випадком визначається з урахуванням франшизи, яка за полісом 215295975 складає 3200 грн, в розмірі 139 000 грн.
Згідно з Актом виконаних робіт та наданих послуг від 20.05.2024 Замовник ОСОБА_1 та Виконавець – ФОП ОСОБА_6 склали цей акт про те, що виконавцем були проведені такі роботи щодо «BMW ХЗ» д.р.н. НОМЕР_4 , загальна вартість робіт 358 315,21 грн.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера №197/1 від 09.12.2024 прийнято від ОСОБА_1 , підстава авансовий платіж, сума 49 999,99 грн.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера №197/2 від 10.12.2024 прийнято від ОСОБА_1 , підстава авансовий платіж, сума 49999,99 грн.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера №197/3 від 11.12.2024, прийнято від ОСОБА_1 , підстава авансовий платіж, сума 49 999,99 грн.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера №197/4 від 12.12.2024 прийнято від ОСОБА_1 , підстава авансовий платіж, сума 49 999,99 грн.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера №197/5 від 13.12.2024 прийнято від ОСОБА_1 , підстава авансовий платіж, сума 49 999,99 грн.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера №197/6 від 14.12.2024 прийнято від ОСОБА_1 , підстава авансовий платіж, сума 49 999,99 грн.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера №197/7 від 15.12.2024 прийнято від ОСОБА_1 , підстава авансовий платіж, сума 49 999,99 грн.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера №197/8 від 16.12.2024 прийнято від ОСОБА_1 , підстава авансовий платіж, сума 8315,28 грн.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.
Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом. Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування – це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.
Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.
Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 5 указаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За змістом статті 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 01 липня 2004 року № 1961-IV, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон № 1961) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
За змістом статей 28, 29 Закону № 1961 шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, – це, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням транспортного засобу. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до пункту 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі – Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнав власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнав чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Згідно з пунктом 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.
За змістом цих положень законодавства, величина коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961 виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961 випадках – МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961 не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку), винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).
Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.
У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц зроблено правовий висновок про те, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України). Тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.
Подібні за змістом висновки, зокрема щодо застосування положень частини другої статті 1192 ЦК, викладено у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 265/5388/20, від 18 травня 2022 року у справі № 761/11792/16-ц (провадження № 61-42292св18), від 20 червня 2022 року у справі № 156/1162/20 (провадження № 61-19св22).
У постанові Верховного Суду від 06 липня 2018 року у справі № 924/675/17 встановлено, що спір виник щодо стягнення з винуватця дорожньо-транспортної пригоди та його страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів різниці між вартістю ремонту автомобіля та сплаченою сумою страхового відшкодування.
Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що спеціальні правила Закону № 1961 обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пункту 32.4, пункту 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду та шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Якщо для відновлення пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (відповідач у справі) відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу. Тому пред`явлення позивачем до відповідача (страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) вимоги про виплату страхового відшкодування у розмірі повної вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу є неправомірним.
Близькі за змістом висновки зроблено також у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 910/3867/16, від 14 травня 2018 року у справі № 910/5092/17 та від 10 липня 2018 року у справі № 922/1436/17.
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі N 755/18006/15-ц (провадження N 14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі N 760/15471/15-ц (провадження N 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника».
Крім того, Верховний Суд у постановах від 22 грудня 2020 року у справі № 565/1210/19 та від 21 грудня 2020 року у справі № 911/286/20 ку вказав, якщо у випадку виплати страхового відшкодування безпосередньо страхувальнику, виплата здійснюється без податку на додану вартість, який повертається страхувальнику після надання документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту на суму, що включає ПДВ, в межах суми страхового відшкодування за умови, що суб`єкт господарювання на СТО якого було відремонтовано автомобіль є платником ПДВ.
Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.
Позивач посилався на те, що за наслідком ДТП, яка мала місце 15 квітня 2024 року, її автомобіль отримав механічні пошкодження. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).
Вирішуючи спір, судами встановлено, що ДТП, унаслідок якої було пошкоджено автомобіль позивача, сталася з вини відповідача. Тобто, ОСОБА_2 завдав майнову шкоду ОСОБА_1 .
Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована ТДВ «СК «Альфа-Гарант», яке визнало ДТП страховим випадком і виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі 139 000 грн. Тобто, частину завданої позивачу майнової шкоди відшкодовано страховою компанією (у межах ліміту страхового відшкодування).
Установлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача та отримання позивачем від страховика суми страхового відшкодування у сумі 139 000 грн. 
Предметом спору є стягнення з відповідача, як особи з чиєї вини завдано шкоди, різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни пошкоджених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, а також суми франшизи.
Аналіз змісту спірних правовідносин свідчить, що визначальним елементом спору між сторонами є розмір матеріального збитку, якого зазнав позивач у зв`язку з пошкодженням автомобіля.
Як підтверджується висновком судової автотоварознавчої експертизи №34/24 від 26.04.2024, вартість відновлювального ремонту автомобіля BMW X3 2020 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , внаслідок його пошкодження у ДТП 15.04.2024, становить 357 419,24 грн з ПДВ на складові та матеріали; а вартість матеріального збитку, завданого з технічної точки зору власнику автомобіля – 186 333,08 грн з ПДВ на складові та матеріали.
При цьому, ліміт відповідальності страховика відповідача складає 160 000 грн, а розмір франшизи – 3200 грн.
Згідно з Актом виконаних робіт та наданих послуг від 20.05.2024 Замовник ОСОБА_1 та Виконавець – ФОП ОСОБА_6 , склали цей акт про те, що виконавцем були проведені такі роботи щодо «BMW ХЗ» д.р.н. НОМЕР_4 , загальна вартість робіт 358 315,21 грн.
Висновок судової автотоварознавчої експертизи №34/24 від 26.04.2024 об`єктивно вказує на розмір завданих позивачу прямих збитків. Відповідач у силу положень норм ЦПК України не спростував правильність указаного висновку експерта.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 03 лютого 2025 року у справі № 676/6556/20 (провадження № 61-13939св24), від 21 квітня 2025 року у справі № 467/1102/19 (провадження № 61-568св24).
У постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 757/54513/16 (провадження № 61-16265св20) Верховний Суд на підставі системного аналізу статті 22 ЦК України частини другої статті 1192, статті 1194 ЦК України дійшов висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню, є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу. Вартість відновлювального ремонту без урахування зносу – це ті збитки, які позивач мусить понести для відновлення свого порушеного права та втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а тому на користь позивача підлягає стягненню відшкодування саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу, а саме різниця між вартістю відновлювального ремонту без урахування зносу та виплаченим відшкодуванням.
Ставка ПДВ встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України).
Верховний суд у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 591/1861/22 (провадження № 61-2507св23) вказав на те, що вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ, а також понесення позивачем витрат зі сплати ПДВ.
Позивач не надав доказів понесення ним витрат зі сплати ПДВ при здійсненні ремонту автомобіля.
Крім того, згідно з Актом виконаних робіт та наданих послуг від 20.05.2024 замовник ОСОБА_1 та виконавець – ФОП ОСОБА_6 склали цей акт про те, що виконавцем були проведені такі роботи щодо «BMW ХЗ» д.р.н. НОМЕР_4 , загальна вартість робіт 358 315,21 грн, з вказаного акту вбачається, що надавач послуг не є платником ПДВ. 
Верховний Суд у постанові від 11 січня 2023 року у справі № 211/3277/20 (провадження № 61-3442св22) дійшов висновку, що відповідач як завдавач шкоди зобов`язаний відшкодувати позивачу суму франшизи як частину завданої, але не відшкодованої йому шкоди на підставі статей 1166, 1172, 1188 ЦК України.
Оскільки вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, з ОСОБА_2 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.
Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19).
Встановивши, що виплачене позивачці страховою компанією страхове відшкодування не покриває вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля та є недостатнім для відновлення пошкодженого автомобіля, наявні підстави для стягнення з відповідачки, як винної у скоєнні ДТП особи, на користь потерпілої особи різниці між розміром заподіяної позивачеві майнової шкоди і сумою страхового відшкодування, виплаченого страховиком.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вартість відновлювального ремонту без урахування зносу - це ті збитки, які позивач мусить понести для відновлення свого порушеного права та втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а тому на користь позивача підлягає стягненню саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу, а саме різниця між вартістю відновлювального ремонту без урахування зносу та виплаченим відшкодуванням.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
З урахуванням наведеного, встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 повинен відшкодувати ОСОБА_1 завдану майнову шкоду, зокрема різницю між фактичним розміром шкоди та отриманим страховим відшкодуванням (в даному випадку розміром ліміту страхового відшкодування).
Вирішуючи питання розміру майнової шкоди, суд першої інстанції правильно но виходив з того, що загальна сума матеріального збитку, яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача дорівнює 200 619,24 грн (357 419,24 грн вартість відновлювального ремонту - вартість ліміту страхового відшкодування 160 000 грн (який є меншим за матеріальний збиток 186 333,08 грн) + 3200 грн франшиза). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).
Вказуючи на певні недоліки наявних в матеріалах справи висновку судової автотоварознавчої експертизи №34/24 від 26.04.2024, відповідач за наявності у нього процесуальних механізмів не довів, що визначена експертом вартість відновлювального ремонту автомобіля BMW X3 2020 року виготовлення, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , внаслідок його пошкодження у ДТП 15.04.2024, визначена неправильно.
Посилання апелянта на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували розмір збитків, завданих пошкодженням транспортного засобу внаслідок ДТП, ґрунтується на припущеннях відповідача. Проте відповідно до вимог частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Окрім цього колегія суддів звертає увагу на те, що з встановлених апеляційним судом обставин справи вбачається, що представник відповідача приймав участь у розгляді справи у суді першої інстанції, однак клопотання про призначення у справі повторної експертизи до суду не подавав, а також не навів належних та достатніх обґрунтувань поважності пропуску строку на подання відповідного клопотання.
Тобто саме процесуальна бездіяльність відповідача у справі перешкодили підтвердити або ж спростувати визначену експертом вартість відновлювального ремонту автомобіля BMW X3 2020 року виготовлення.
За цих обставин відповідач розпорядився своїми процесуальними правами на власний розсуд.
За відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів іншого розміру страхового відшкодування, який підлягає виплаті відповідачем на користь позивача у суду відсутні підстави для мотивованого відхилення висновку експерта №34/24 від 26.04.2024.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 185/12399/15-ц (провадження №61-7792св18).
Відхиляючи доводи апелянта в частині висновків суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає про таке.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У відповідності до роз`яснень пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Безумовно, пошкодження транспортного засобу створює певні незручності та потребує виходу із своєї зони комфорту для відновлення свого порушеного права. З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником транспортного засобу, пошкодженого внаслідок порушення відповідачем ПДР України, отже позивачці були завдані душевні страждання та психологічні переживання, а також спричинено забій м`яких тканин обличчя, тобто такі підстави є достатніми для відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції та визначеним розміром моральної шкоди, оскільки такий розмір компенсації моральної шкоди відповідає характеру та обсягу душевних страждань, яких зазнала позивачка, та відповідає засадам розумності та справедливості.
Щодо оскарження рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, слід зазначити наступне.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Частинами першою та третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
В апеляційній скарзі, не погоджуючись із визначеним судом з розміром витрат на правничу допомогу, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не врахованого того, що необхідний фактичний обсяг правничої допомоги є меншим, ніж зазначено у акті приймання-передачі наданих послуг від 11 серпня 2025 року. Дослідивши докази на підтвердження витрат позивачки на правничу допомогу, можна зробити висновок, що вказані в акті приймання-передачі наданих послуг витрати не відповідають фактично понесеним витратам на правничу допомогу та суперечать критерію розумності їхнього розміру. Так, зазначені в акті приймання-передачі наданих послуг: зустріч з клієнтом, складання договору про надання правової допомоги не є видами правничої допомоги, які безпосередньо пов`язані з розглядом даної справи. Також складення позовної заяви включає в себе і ознайомлення зі всіма матеріалами справи та документами, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Вказаний в акті приймання-передачі наданих послуг витрачений адвокатом час на виконання обумовлених робіт у кількості 12 годин є значно завищеним. При цьому, слід враховувати, що дана категорія справ є по своїй суті нескладною, практика в аналогічних спорах є стала й зрозуміла.
Колегія суддів вважає, шо такі доводи є помилковими, з огляду на наступне.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що «з аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу».
У рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» «East/West Alliance Limited v. Ukraine», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» «Baryshevsky v. Ukraine» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими доказами.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до суду надано: договір про надання правової допомоги від 21.10.2024, вартість гонорару від 21.10.2024, ордер на надання правничої допомоги серії СЕ №1101329 від 01.04.2025, Акт приймання-передачі послуг від 11.08.2025 на суму 25 000 грн.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, дослідивши подані на підтвердження відповідних витрат докази, перевіривши доводи сторін, у тому числі заперечення сторони відповідача щодо розміру заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав про стягнення з відповідача на корить позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000 грн.
Доводи апелянта зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій.
Висновки суду не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених у апеляційній скарзі постановах.
З матеріалів справи, а саме, у відзиві на позовну заяву представником відповідача Кодрян Я. Д. заявлено клопотання, в якому вона просить суд у випадку задоволення позову ухвалити рішення про зобов`язання ОСОБА_1 після отримання відшкодування матеріальної шкоди передати ОСОБА_4 пропорційно до відшкодованої шкоди пошкодженні та замінені під час ремонту автомобіля деталі, що не можуть використовуватись за призначенням, але мають певну цінність відповідно до ремонтної калькуляції автотоварознавчої експертизи.
Однак вказаній заяві суд першої інстанції не надав відповідного обґрунтування.
Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6, з подальшими змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може ви користуватися за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
Верховний Суд у постанові від 04 липня 2024 року у справі № 519/1079/21 (провадження № 51-7055 км 23) вказав на те, що відповідно до усталеної судової практики у справах за позовами про відшкодування шкоди, суд, постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватися за призначенням, але має певну цінність, одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
У постанові від 09 червня 2021 року у справі № 766/13258/18 (провадження № 61-13917св20) Верховний Суд звернув увагу на те, що ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
Згідно з правовою позицією, яка міститься у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 758/10036/14-ц, оскільки відповідач відшкодовує лише частину збитків, не відшкодованих страховою компанією, поверненню підлягають лише замінені при ремонті вузли та деталі пропорційно до відшкодованої відповідачем частки збитків.
В мотивувальній частині цієї постанови апеляційний суд прийшов до висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції по суті спору, яким стягнуто з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 200 619, 24 грн. 
Шкода, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_2 позивачу у пропорційному співвідношенні до загального розміру шкоди становить 56,12% (200 619, 24/ 357 419,24 х 100).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ще до отримання страхового відшкодування самостійно здійснила відновлювальний ремонт належного їй автомобіля (травень 2024 року). 
В Акті виконаних робіт та наданих послуг відсутня інформація про повернення позивачці пошкоджених автомобільних деталей, також в матеріалах справи відсутні докази їх вартості.
Отже, доказів того, що пошкоджені автомобільні деталі, що не можуть використовуватись за призначенням, але мають певну цінність, наявні у позивача, матеріали справи не містять.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що враховуючи обставини цієї справи, виконати рішення, яким зобов`язати позивача після отримання відшкодування майнової шкоди передати відповідачу пошкоджені автомобільні деталі, буде неможливо.
Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 766/13258/18.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків рішення суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Отже, доводи апелянта по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом при розгляді зазначеної справи.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. 
Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Кодрян Яна Дмитрівна, залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 25 червня 2026 року.

Суддя- доповідач      І. М. Литвинюк
Судді:         І. Н. Лисак 
І. Б. Перепелюк