Дата документу 06.05.2026 Справа № 336/7129/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/7129/24 Головуючий у 1-й інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/1167/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Кухаря С.В.
при секретарі: Пантюх Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Поєдинок Ярослави Анатоліївни на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2026 року у справі за заявою представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - адвоката Поєдинок Ярослави Анатоліївни про забезпечення позову в цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з матір`ю та повернення дитини матері, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з батьком,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2026 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Поєдинок Я.А. сформувала в системі «Електронний суд» заяву про забезпечення позову, в обґрунтування якої зазначала, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя знаходиться цивільна справа № 336/7129/24 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з матір`ю та повернення дитини матері, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з батьком.
Зауважувала, що вона не позбавлена батьківських прав відносно свого сина – ОСОБА_3 , а тому має право на безперешкодне спілкування з дитиною та участь у її вихованні. ОСОБА_2 всіляко перешкоджає їй у спілкуванні з сином. Вона позбавлена можливості бачитися з дитиною та брати участь у її вихованні, отримувати будь-яку інформацію щодо стану його здоров`я, умов проживання, навчання та догляду, оскільки їй невідоме точне місцезнаходження дитини, а відповідач здійснює дії, спрямовані на ізоляцію дитини від матері. Вказує, що за наведених обставин існує реальна загроза подальшого погіршення психологічного стану малолітньої дитини, а також повного розриву емоційного зв`язку між матір`ю і сином, що суперечить найкращим інтересам дитини та порушує право матері на участь у вихованні сина. Тривале обмеження спілкування матері з малолітньою дитиною фактично призводить до відчуження дитини від матері, що може мати незворотні наслідки для їх сімейних відносин.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Поєдинок Я.А., просила суд вжити заходи забезпечення позову, визначивши порядок безперешкодного спілкування та регулярного контакту матері ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_4 до розгляду справи по суті. Зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити ОСОБА_1 можливістю особистого спілкування з малолітнім ОСОБА_4 у будь-який день неділі без присутності батька, а також інформувати матір про місце перебування, стан здоров`я та умови проживання малолітнього сина ОСОБА_3 .
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2026 року у задоволенні заяви про забезпечення позову у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з матір`ю та повернення дитини матері, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Поєдинок Я.А., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, визначивши порядок безперешкодного спілкування та регулярного контакту матері ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_4 , до розгляду справи по суті.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вона зареєстрована та проживала разом зі своїми дітьми - малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене житло є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , у якому були створені всі необхідні умови для безпечного та комфортного проживання дітей, належного догляду, виховання та розвитку.
Протягом спільного проживання у шлюбі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали місце систематичні конфлікти, спричинені агресивною поведінкою зі сторони останнього. Так, ОСОБА_2 неодноразово застосовував до ОСОБА_1 фізичне та психологічне насильство, що негативно впливало на її психоемоційний стан і ставало травматичним фактором для її дітей, які неодноразово були свідком таких дій.
Спільне життя подружжя фактично припинилося через постійне приниження, образи, погрози та фізичне насильство з боку ОСОБА_2 . Кульмінацією конфліктних відносин стало жорстоке побиття ОСОБА_1 наприкінці вересня 2022 року у присутності дітей, внаслідок чого вона отримала короткочасний розлад здоров`я, численні синці та тілесні ушкодження. З метою захисту власного життя і здоров`я, а також психічного благополуччя дітей, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. Після розірвання шлюбу діти продовжували проживати разом із матір`ю ОСОБА_1 , яка забезпечувала належні умови для їхнього виховання, розвитку та навчання.
Під час останнього приїзду ОСОБА_1 разом із малолітнім ОСОБА_6 до міста Запоріжжя, який відбувся під тиском та через постійні погрози з боку ОСОБА_2 , унаслідок чого вона перебувала у стані сильного емоційного стресу, близького до нервового зриву. Скориставшись цим станом, 11.06.2024 ОСОБА_2 разом зі своєю матір`ю самовільно забрав малолітнього ОСОБА_6 та до теперішнього часу дитину матері не повернув. Після вказаного інциденту ОСОБА_2 повністю припинив будь-який зв`язок із матір`ю дитини ОСОБА_1 , зокрема ігнорує телефонні дзвінки, заблокував її номер у всіх соціальних мережах та месенджерах.
ОСОБА_1 неодноразово зверталася до поліції, виїжджала разом із працівниками поліції за місцем проживання ОСОБА_2 , однак отримати дитину не змогла. Двері помешкання відкривала мати ОСОБА_2 , яка відмовлялась передати дитину матері, посилаючись на відсутність судового рішення про визначення місця проживання дитини.
ОСОБА_1 згоди на проживання сина з батьком не надавала, ОСОБА_2 самовільно змінив місце проживання малолітнього ОСОБА_6 . Тобто, в порушення вимог ч. 1 ст. 161 СК України ОСОБА_2 самовільно визначив місце проживання дитини за власною адресою, не маючи на це ані судового рішення, ані дозволу органу опіки та піклування, чим порушив право ОСОБА_1 на спілкування з дитиною та право самої дитини на виховання обома батьками.
Наведені обставини додатково підтверджуються тим, що 01.07.2025 у присутності сторонніх невстановлених осіб ОСОБА_7 (бабуся дитини) та ОСОБА_2 (батько дитини) застосували фізичну силу до матері дитини - ОСОБА_1 та насильницьким шляхом відібрали у неї малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Це не поодинокий випадок застосування сили з боку ОСОБА_7 щодо ОСОБА_1 , зокрема, аналогічний інцидент мав місце раніше у салоні автомобіля, коли дитина перебувала на руках у матері.
Такі дії свідчать про систематичність агресивної поведінки з боку ОСОБА_2 та його матері, що становить небезпеку для дитини та порушує її право на безпечне сімейне середовище.
Зокрема, згідно консультативних висновків спеціаліста від 01.07.2025 та від 04.07.2025, малолітній ОСОБА_6 має гостру реакцію на стрес, тривожно- фобічний розлад дитячого віку, змішаний специфічний розлад розвитку.
За фактом подій, які відбулися 01.07.2025, ОСОБА_1 подала заяву до Запорізького районного управління поліції (відділ поліції № 5 ГУНП в Запорізькій області), за результатами чого було розпочато кримінальне провадження № 12025087080000250 від 18.09.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України (умисне нанесення ударів, побоїв або вчинення інших насильницьких дій).
Також, ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі (з дислокацією у м. Запоріжжя) подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 Кримінального кодексу України.
Вважає, що зазначені обставини свідчать про наявність реальної загрози фізичній та психологічній безпеці малолітнього ОСОБА_6 , а також про необхідність невідкладного реагування компетентних органів для забезпечення права дитини на виховання у безпечному середовищі, вільному від насильства.
Звертає увагу, що вона не позбавлена батьківських прав стосовно свого сина ОСОБА_3 , а тому має безумовне право на особисте безперешкодне спілкування з сином, безпосередню участь у його вихованні та забезпеченні його гармонійного розвитку.
Від ОСОБА_2 , в особі представника – адвоката Логінової В.В., на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін. Зазначає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.
Вказує, що за період проживання дитини ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 , остання неодноразово застосовувала насильство до дитини, порушувала батьківські обов`язки щодо належного виховання та догляду за ним, чим порушувала права дитини. У зв`язку з чим правоохоронні органи та органи опіки та піклування на законних підставах передали ОСОБА_3 батькові ОСОБА_2 на проживання. Отже, на даний час, особистий контакт дитини із матір`ю, яка застосовувала до нього фізичне насильство, призведе до психоемоційного погіршення здоров`я малолітнього ОСОБА_3 , та може травмувати дитину в подальшому.
Звертає увагу, що заява про забезпечення позову подана у справі повторно. 19.06.2025 року судом постановлену ухвалу про порядок спілкування позивачки із дитиною, яка є чинною на даний час. Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачкою заявлені вимоги, які фактично спрямовані на повторне врегулювання вже вирішеного спору, що є неприпустимим у межах інституту забезпечення позову та суперечить принципу правової визначеності. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам закону повною мірою не відповідає.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що питання порядку спілкування ОСОБА_1 з дитиною вже було предметом судового розгляду та врегульоване судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Так, ухвалою суду від 19 червня 2025 року у справі № 336/7129/24 за заявою представника позивача за первісним позовом було вжито заходи забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 до ухвалення судом рішення у справі надавати ОСОБА_1 можливість спілкуватися із сином – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за допомогою відеозв`язку один раз на тиждень кожного тижня в присутності батька ОСОБА_2 , та повідомляти її про місце перебування, стан здоров`я та умови проживання дитини. Постановляючи вказану ухвалу, суд врахував права матері на особисте спілкування з дитиною, сприяв забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю, діяв в інтересах дитини з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, щоб уникнути розриву психологічних та емоційних зв`язків між матір`ю та сином. Таким чином, заявлені позивачкою вимоги фактично спрямовані на повторне врегулювання вже вирішеного спору, що є неприпустимим у межах інституту забезпечення позову та суперечить принципу правової визначеності.
У разі невиконання відповідачем відповідного судового рішення, позивач має право звернутися до органів державної виконавчої служби або приватного виконавця для примусового виконання рішення суду.
Суд також врахував, що заявлені вимоги сформульовані як «безперешкодне особисте спілкування з дитиною у будь-який день тижня без присутності батька», що є оціночним, невизначеним поняттям та не конкретизує ані часу, ані місця такого спілкування, що унеможливлює виконання відповідної ухвали в разі її постановлення та створює ризик довільного тлумачення її змісту.
Крім того, суд взяв до уваги, що ОСОБА_1 постійно проживає за межами України, у зв`язку з чим необґрунтовано, яким саме чином має бути «безперешкодне спілкування» особисто, не наведено жодних доводів щодо можливості практичної реалізації заявленого способу забезпечення позову, а також не враховано реальний режим життя дитини, її інтереси, розклад навчання, відпочинок та інші істотні обставини.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої представником позивача – ОСОБА_8 , про забезпечення позову, оскільки обраний спосіб забезпечення позову не відповідає критеріям визначеності та виконуваності, позивач має інший, прямо передбачений законом, спосіб захисту свого права, а також заявлені заходи забезпечення позову фактично спрямовані на вирішення спору по суті.
Також суд зауважив, що подані разом із заявою про забезпечення позову докази подані з порушенням процесуальних строків, у зв`язку з чим не приймаються судом та не враховуються при вирішенні заяви.
Проте, погодитися з такими висновками суду в повній мірі не можна з наступних підстав.
Відповідно до частини першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також інших підстав визначених законом.
Отже, забезпечення позову - це, по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року в справі № 753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Суть висновків ЄСПЛ у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» («Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania», заява № 6221/14, рішення від 04 вересня 2018 року) зводиться до того, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, зокрема за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Конвенції - права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється. Відповідно до обставин справи «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» мова не йшла про ситуацію, коли є об`єктивні підстави вважати, що зазначений доступ до дитини явно суперечить її інтересам.
У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року в справі № 490/1087/21 вказано, що судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.
У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з одним із батьків повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей.
Зустрічі одним із батьків з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 344/16653/16-ц та від 18 листопада 2020 року в справі № 127/31828/19.
Також Верховний Суд наголосив, що підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що той із батьків, який на час вирішення спору між батьками проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а інший з батьків не має права перешкоджати спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається в якнайкращих інтересах дитини.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спір між сторонами виник з приводу місця проживання дитини. Дитина проживає разом з батьком.
Звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 зазначала, що з вини ОСОБА_2 між нею, як матір`ю, та дитиною з 11.06.2024 втрачені безпосередні емоційні контакти, оскільки батько забрав дитину та не повертає матері; її право на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною незаконно обмежене, що може унеможливити або значно утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю та повернення дитини матері.
Забезпечити позов позивач просила шляхом зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити ОСОБА_1 можливістю особистого спілкування з малолітнім ОСОБА_4 у будь-який день неділі без присутності батька, а також інформувати матір про місце перебування, стан здоров`я та умови проживання малолітнього сина ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції не врахував, що мати, яка на час вирішення спору проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
Держава не повинна допускати ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини протягом тривалого часу за наявності судового спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.
Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 15 січня 2025 року в справі № 369/7253/23 та не враховані судом першої інстанції під час вирішення заяви про забезпечення позову.
Тобто суд першої інстанції при відмові в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову не розглянув заяву позивача, враховуючи ті підстави, на які посилається позивач. Не з`ясовано чи дійсно ОСОБА_2 чинить ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні з дитиною, чи існують обставини, за наявності яких такі перешкоди є виправданими, зокрема спілкування має негативний вплив на нормальний розвиток дитини; можливість визначення графіка побачень матері з дитиною у час, який відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме відновленню стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з матір`ю. Крім того судом першої інстанції не оцінено мети, з якою вживаються заходи забезпечення позову, а саме запобігання утрудненню чи неможливості виконання рішення в майбутньому.
Стосовно посилання суду першої інстанції на те, що заявлені позивачкою вимоги фактично спрямовані на повторне врегулювання вже вирішеного спору, що є неприпустимим у межах інституту забезпечення позову та суперечить принципу правової визначеності, колегія суддів звертає увагу, що процесуальне законодавство не містить заборон щодо кількісного звернення із заявами про забезпечення позову, натомість у ст. 149 ЦПК України зазначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.
Щодо висновків суду першої інстанції, що заявлені вимоги сформульовані як «безперешкодне особисте спілкування з дитиною у будь-який день тижня без присутності батька», тобто є оціночним, невизначеним поняттям та не конкретизує ані часу, ані місця такого спілкування, що унеможливлює виконання відповідної ухвали в разі її постановлення та створює ризик довільного тлумачення її змісту, то судом не враховано приписи ч.ч. 3, 4 ст. 153 ЦПК України, відповідно до яких суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову; у виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.
Також суд першої інстанції взяв до уваги, що ОСОБА_1 постійно проживає за межами України, у зв`язку з чим необґрунтовано, яким саме чином має бути «безперешкодне спілкування» особисто, не наведено жодних доводів щодо можливості практичної реалізації заявленого способу забезпечення позову. Проте, під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 пояснила, що вже давно повернулася в Україну та постійно мешкає у м. Запоріжжя.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до передчасного висновку про відмову у забезпеченні позову, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду заяви до суду першої інстанції.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Статтею 382 ЦПК України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається, в тому числі, з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Поєдинок Ярослави Анатоліївни, задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2026 року у цій справі скасувати. Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 18 травня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар 

С.В. Кухар