Справа № 589/6374/23 
Провадження № 2/589/1092/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року	м. Шостка	

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:
головуючого - судді Прачук О. В.,
з участю секретаря судового засідання – Антошко Т. А.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
відповідача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 
-про визнання права власності на 1/2 частку будинку набутого в шлюбі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати за ним та відповідачем право власності на 1/2 частку за кожним житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 14 січня 2000 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі, за спільні кошти ними було придбано житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 19 грудня 2015 року шлюб між подружжям було розірвано. З того часу, сторони мешкають окремо. Однак, відповідачка не визнає за позивачем його право на частку вказаного будинку, не дозволяє ним користуватися. Тому ОСОБА_4 змушений був звернутися до суду з вказаним позовом. 
04 березня 2024 року відповідач надала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відзиві зазначила, що твердження позивача щодо того, що спірний будинок було придбано за спільні накопичені кошти сім`ї під час спільного проживання у шлюбі, не відповідає дійсності. Оскільки на той час у них не було коштів на придбання будинку, а єдине, за що вони могли придбати житловий будинок - це за рахунок продажу квартири по АДРЕСА_2 , яка належала відповідачці, її матері та її сину. Крім того, кошти для купівлі спірного будинку мати відповідачки взяла у свого брата – ОСОБА_5 , який в подальшому передав їх продавцю даного будинку - ОСОБА_6 . Під час продажу квартири матері, комісія по захисту прав дітей не дала згоду на продаж квартири, оскільки у неповнолітнього сина ОСОБА_7 не було частки в придбаному будинку по АДРЕСА_1 . Тому бабуся відповідача ОСОБА_8 подарувала квартиру за адресою: АДРЕСА_3 своєму онуку ОСОБА_9 . Після чого комісія по захисту прав дітей дозволила продаж зазначеної квартири. Кошти після продажу квартири і гаража, які також належали матері відповідача ОСОБА_10 , були передані ОСОБА_5 , про що позивач ОСОБА_4 добре знає. Після розірвання шлюбу позивач став наполягати, щоб їх син ОСОБА_7 віддав йому квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , в якій на той час мешкав позивач. Син не сперечався і подарував квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , позивачу ОСОБА_4 на умовах, що позивач не буде претендувати на будинок за 
адресою: АДРЕСА_1 , який згодом вони планували переоформити на сина ОСОБА_7 , але не встигли цього зробити, оскільки відповідачка захворіла на онкологію, а потім син сторін - ОСОБА_7 проходив службу в лавах ДПСУ та був два роки в полоні російської федерації. На даний час позивач ОСОБА_4 після восьми років з дня розірвання шлюбу вимагає встановити право власності на 1/2 частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому проживає відповідачка, її мати, завдяки якій вони і придбали цей будинок та син відповідачки ОСОБА_7 , який віддав своє житло позивачу ОСОБА_4 на умовах, що він не буде претендувати на будинок.
В судовому засіданні представник позивача – адвокат Рязанець А.А. позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, вказані в позовній заяві. Також зазначив, що сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, який не визнаний фіктивним, придбали за спільні кошти житловий будинок. Весь час вони проживали спільно однією сім`єю, що не спростовано стороною відповідача. Спірний будинок належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності, тому позивач, користуючись своїм правом, бажає набути право власності на 1/2 частку будинку. Зазначений житловий будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, оскільки відповідачка на той час займалась підприємницькою діяльністю, позивач їй допомагав в цьому. Додатково зазначив, що під час укладення договору була спільна домовленість всіх сторін щодо купівлі житлового будинку, однак, на той час закон не вимагав наявність нотаріально посвідченої заяви другого з подружжя, тому позивач не фігурував в договорі. Крім того, розрахунок за будинок відбувся в день укладення договору, сорок тисяч гривень були відразу передані продавцю, не було ні розстрочки, ні позики, тому твердження відповідача про те, що частина коштів на будинок була отримана від продажу квартири, яка належала матері відповідачки, є хибними, оскільки квартира була продана через рік після придбання будинку і за суму, яка є значно меншою від суми, яка була витрачена на купівлю спірного будинку. Отже, належність сторонам вказаного будинку на праві спільної сумісної власності не спростована відповідачем належними доказами. Щодо вимог відповідача про застосування строків позовної давності, представник зазначив, що в даному випадку строки позовної давності не застосовуються, оскільки ними не ставиться позовна вимога про поділ майна подружжя, а лише вимога про визнання права власності на частку спільного майна. 
Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що на момент купівлі будинку вона займалась підприємницькою діяльністю, позивач їй не допомагав, ніде не працював, сім`ю забезпечувала вона. Будинок був придбаний за її кошти, також допомогла її матір, вони продали квартиру, яка належала їй, її матері та сину. Бабуся подарувала квартиру її сину, оскільки в нього не було частки в спірному будинку. Вважає позов необґрунтованим. 
Представник відповідача – ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, в обґрунтування своєї позиції зазначив, що твердження позивача щодо купівлі будинку за спільні кошти є хибними, оскільки подружжя разом не проживало, не вели спільний побут та бюджет, були зареєстровані за різними адресами. Відповідачка весь час мешкала зі своїм сином та матір`ю однією сім`єю, саме вона за власні кошти купувала будинок. Позивач в судове засідання не з`явився, не надав доказів щодо того, звідки у нього були кошти на придбання спірного будинку. Вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 
Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно дослідивши всі докази, які мають важливе юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 січня 2000 року, який було розірвано 19 грудня 2015 року. (а.с.5,6)
З нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку вбачається, що 24 квітня 2003 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_2 придбала житловий будинок АДРЕСА_1 за 40 000 (сорок тисяч) грн, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. (а.с.7,20)
Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки 24 квітня 2003 ОСОБА_2 придбала земельну ділянку площею 0.0615 га за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.21,22) 
Відповідно до копії договору дарування квартири від 06 грудня 2018 року ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_4 безоплатно квартиру АДРЕСА_4 . (а.с.23,24)
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07 квітня 2004 року ОСОБА_10 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 продали квартиру АДРЕСА_5 за 9000 (дев`ять тисяч) грн. (а.с.25) 
Так, сукупність наявних у справі доказів свідчить про те, що спірне майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , був придбаний в період шлюбу сторін, а відтак є спільним майном подружжя та підлягає поділу в рівних частинах.
Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказує, що будинок був придбаний за кошти, які мати відповідачки – ОСОБА_10 взяла у свого брата – ОСОБА_5 . У позивача коштів не було на придбання будинку. Крім того, кошти на спірний будинок також були взяті від продажу квартири, яка належала матері відповідачки. Однак, доказів придбання спірного житлового будинку виключно за особисті кошти відповідача, матеріали справи не містять, як і відсутні відповідні вказівки про це в зазначеному договорі купівлі-продажу. Окрім того, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 був оформлений 07 квітня 2004 року, тобто вже після придбання житлового будинку, за 9000 (дев`ять тисяч) грн, що значно менше від суми, яка була витрачена на купівлю спірного будинку. Розрахунок за будинок відбувся в день укладення договору, сорок тисяч гривень були відразу передані продавцю. 
При цьому доказів, що кошти на придбання будинку були позичені у інших осіб, суду не надано. 
Як і не надано доказів того, що на момент придбання будинку відповідач мала дохід від підприємницької діяльності. 
Тому доводи сторони відповідача, що будинок був придбаний здебільшого за її особисті кошти, належними і допустимими доказами не підтверджені.
Також відповідач зазначила, що між її сином та позивачем була домовленість про те, що ОСОБА_7 подарує позивачу власну квартиру на умовах, що ОСОБА_4 не буде претендувати на будинок. Однак, в тексті договору дарування квартири від 06.12.2018 жодним чином не відображена зазначена домовленість. Інших доказів наявності таких обставин стороною відповідача не надано. 
Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
У відповідності до положень п.п. 23, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до вимог ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно вимог ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Таким чином, спірний будинок є спільним сумісним майном, оскільки вказане майно було набуто за час перебування сторін у шлюбі.
За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю сторін, та належності кожному з сторін по 1/2 частки будинку. 
Інші наведені відповідачем доводи в обґрунтування заперечень на позов, не спростовують наведених висновків суду.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що доводи, наведені в обґрунтування позовних вимог, знайшли свої об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи та стороною відповідача належними і допустимими доказами не спростовані, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.
Судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:

Позов - задовольнити. 
Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 2026 грн 50 коп.
Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 . 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 . 
Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шосткинський міськрайонний суд Сумської області протягом тридцяти днів з дня його складення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Суддя Шосткинського міськрайонного суду
Сумської області       О.В.Прачук