Справа № 345/165/26 
Провадження № 22-ц/4808/774/26 
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В. 
Суддя-доповідач Мальцева 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів:   Девляшевського В.А., Луганської В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу позивача ФОП ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на додаткове рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2026 року за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,
у с т а н о в и в:
Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 1111,15 грн, судовий збір 1064,96 грн. 
Додатковим рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 витрати за надання правничої допомоги в розмірі 1000,00 грн.
Не погодившись з додатковим рішенням суду, позивач ФОП ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, вважає, що додаткове рішення суду першої інстанції підлягає зміні із стягненням повної суми 3 222,23 грн витрат на правову допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що приймаючи рішення про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заявлені витрати за надання правничої допомоги в розмірі 3 222,23 грн є вочевидь неспівмірними позову, не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності, необхідності) та розумності, і суд зменшив такі витрати до 1 000,0 грн.
Представник апелянта заявляє, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу надано договір про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025р.; додаток №1 від 14.07.2025р. до договору про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025р.; додаток №2 від 14.07.2025р. до договору про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025р.; акт №352 здачі-приймання від 27.02.2026 року до договору про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025 року. Таким чином, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано належні й допустимі докази.. 
Крім того вказує, що, Згідно з договором про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025р., який був укладений між Адвокатським бюро «Юлії Біжко» та ФОП ОСОБА_1 , адвокатське бюро була надана правова допомога, яка відображена в акті №352 здачі-приймання від 27.02.2026 року до договору про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025 року , а саме: - Аналіз наданих Замовником документів щодо правовідносин Замовника з ОСОБА_3 задля стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , право вимоги якої набуто Замовником на підставі електронного аукціону NBRD001-UA-20241028-00226 з продажу майна банкрута по лоту №15, а саме: права вимоги за дебіторською заборгованістю Комунального підприємства «Екосервіс» Калуської міської ради (код за ЄДРПОУ 31789191) станом на 01 липня 2024 року та акту про придбання майна на аукціоні від 14.11.2024р.-Підготовка та складання позовної заяви про стягнення заборгованості, здійснення розрахунку інфляційних та 3 відсотків річних.
Виходячи з умов договору про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025р., надані адвокатські послуги спрямовані виключно на забезпечення ефективного вирішення спору ФОП ОСОБА_1 та Відповідача. Жодна з наданих послуг не виходила за межі предмета судового розгляду, а всі дії адвоката мали безпосередню мету – захист прав та законних інтересів Позивача в межах розгляду цієї справи.  Враховуючи реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), розумність їх розміру, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, виходячи з конкретних обставин справи, розмір заявлений ФОП ОСОБА_1 є співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами. 
Отже, витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції складає 3 222,23 грн, які документально підтверджені (обсяг надання послуг і виконаних робіт та їх вартість). 
Відповідно до правової позиції Верховного суду, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. На це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22.
У взаємозв`язку із наведеним вище зазначає, що суд залишив поза увагою те, що матеріали справи не містять клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Таким чином, суд першої інстанції зменшив судові витрати з власної ініціативи, що є порушенням норм ЦПК України та суперечить правовому висновку
Просить змінити додаткове рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2026 року, яким заяву про ухвалення додаткового рішення задовольнити повністю та стягнути з відповідачів витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 3 222,23 грн грн. та стягнути витрати пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідач ОСОБА_3 не скористався своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 3 222,23 грн і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 x 30 = 90 840 грн), тому справа відноситься до категорії малозначних справ в силу вимог закону. 
Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Як встановлено судом, рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26.02.2026 року позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги задоволено, стягнуто із ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 1111,15 грн., яка складається з 965,58 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з липня 2019 року до квітня 2021 року, інфляційних втрат у розмірі 111,53 грн., 3% річних у розмірі 34,04 грн.. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 1064,96 грн. судового збору.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3 222,23 грн представник позивача як вбачається з системи «Електронний суд» надав: договір про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025р.; додаток №1 від 14.07.2025р. до договору про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025р.; додаток №2 від 14.07.2025р. до договору про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025р. та акт №352 здачі-приймання від 27.02.2026 року до договору про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025 року (а.с.32).
Відповідно до матеріалів справи відповідач з клопотаннями про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не зверталися.
Суд першої інстанції, стягуючи витрати на правову допомогу врахував, що категорія справ про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги не є неординарною, не відзначається особливою складністю, судова практика у таких справах сформована давно, а тому надання правничої допомоги по такій категорії справі не потребує опрацювання великої кількості нормативних актів та пошуку значної кількості правових висновків Верховного Суду. З врахуванням складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); ціни позову; реального часу, необхідного для виконання таких послуг, незначного обсягу юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду, суд приходить до висновку, що заявлені витрати представника позивача за надання правничої допомоги в розмірі 3222,23 грн. є явно неспівмірними, не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності, необхідності) та розумності. Суд вважав обґрунтованими витрати за надання правничої допомоги в розмірі 1000,00 грн. А тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню в рівних частинах витрати за надання правничої допомоги в розмірі 1000,00 грн. 
Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 8 статі 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (§80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (§95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2024 №686/5757/23 виснувала, що в частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Отже, Велика Палата Верховного Суду послідовно сформувала та дотримується підходу, за якого клопотання іншої сторони є обов`язковою передумовою для зменшення судом витрат на правничу допомогу лише в контексті критеріїв, наведених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Натомість критерії, окреслені в частині третій статті 141 ЦПК України, суд може застосувати і з власної ініціативи, незалежно від наявності клопотань іншої сторони.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Близькі за змістом висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 №922/1964/21.
У додатковій постанові від 19.02.2020 №755/9215/15-ц та постанові від 05.07.2023 у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18). Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 січня 2026 у справі №681/947/24, постанові Верховного Суду 16 березня 2026 року у справі № 522/7662/23.
У цій справі, посилаючись, зокрема, на перелічені в частині третій статті 141 ЦПК України критерії, а саме обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для зменшення розміру понесених заявником витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача , до 1 000 грн, що відповідає засадам розумності та справедливості.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав підстав вирішувати питання про зменшення розміру витрат понесених відповідачем на професійну правничу допомогу, оскільки відповідач не подавав заяву про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки наявні у матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному ним розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, а також критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), з огляду на конкретні обставини справи.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції на власний розсуд зменшив витрати на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки суд першої інстанції, здійснивши оцінку наданих доказів, врахувавши складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, навів у додатковому рішенні мотивоване обґрунтування неспівмірності заявлених судових витрат та підстави їх зменшення.
Будь яких інших доводів, які б спростовували правильність додаткового рішення суду в апеляційній скарзі не наведено.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на викладене вище, колегія суддів доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а додаткового рішення суду без змін.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, та за подання апеляційної скарги на додаткове рішення суду судовий збір не сплачується, підстав для нового розподілу судових витрат у суду апеляційної інстанції немає.
Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Додаткове рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 05 травня 2026 року.
Судді        Є.Є.Мальцева

В.М.Луганська
В.А.Девляшевський