ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 348/1781/21
провадження № 51-4432км24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції) 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Івано-Франківського апеляційного суду від 30 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020090200000608, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , відповідно до вимог ст. 89 КК раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2024 року, залишеним без зміни ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 19 червня 2024 року, ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього певні обов`язки. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 в період часу з 8 грудня 2020 року по 15 січня 2021 року вчинив 6 епізодів крадіжок за обставин, детально викладених у вироку. 
Дії ОСОБА_8 судом кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у інше приміщення та поєднана з проникненням у житло, вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, та за ч. 2 ст. 185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно. 
Постановою Верховного Суду від 1 квітня 2025 року частково задоволено касаційну скаргу прокурора, скасовано ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 19 червня 2024 року та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Вироком Івано-Франківського апеляційного суду від 30 червня 2025 року задоволено апеляційну скаргу прокурора, вирок районного суду щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасовано. 
Кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК за епізодом від 10 січня 2021 року закрито на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння. 
Ухвалено новий вирок, яким призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 185 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік, за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК - у виді позбавлення волі на строк 2 роки. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і його особі через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду та на підставі статей 75, 76 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покласти на нього певні обов`язки. 
На думку засудженого, призначене судом апеляційної інстанції покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК, а висновок цього суду про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства є невмотивованим і не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження. 
Зокрема, апеляційним судом не враховано дані про його особу, поведінку до і після вчинення злочинів, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, те, що він повністю визнав вину, щиро розкаявся і дуже шкодує про вчинене, добровільно відшкодував заподіяну шкоду та потерпілі не наполягали на суворому покаранні тощо.
Отже, засуджений вважає, що наявні в матеріалах справи дані в своїй сукупності дають можливість суду звільнити його від відбування покарання з випробуванням. 
Таким чином, вирок апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 420 КПК і підлягає зміні в частині призначеного покарання.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити. Прокурор заперечував проти задоволення цієї скарги.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Обґрунтованість засудження ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за частинами 2, 3 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються. При розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Доводи касаційної скарги засудженого про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та його особі внаслідок суворості, не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки апеляційного суду щодо призначеного йому покарання.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно з ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Як визначено у ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за певні кримінальні правопорушення, що зазначені в цій частині, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Згідно з положеннями статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. 
Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання врахував ступінь тяжкості та обставини вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного, його посередню характеристику за місцем проживання, те що він не перебуває на обліку у лікаря нарколога, перебуває на обліку у лікаря психіатра, однак на період, що відноситься до інкримінованого його злочину і на даний час перебуває у стані, при якому здатний в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. 
Обставин, що обтяжують покарання суд не встановив. Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав щире каяття ОСОБА_6 у вчиненому, оскільки він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся перед судом, шкодує про вчинене та добровільно відшкодував завдані потерпілим збитки, в суді надав послідовні визнавальні показання. 
Отже, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч. 2 ст. 185 КК - у виді 1 року обмеження волі та визначив остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим. 
Крім цього, місцевий суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе без його ізоляції від суспільства і застосував положень ст.ст. 75, 76 КК. 
Не погодившись із вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість, просив скасувати оскаржуване рішення в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 185 КК у виді 1 року обмеження волі, за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді 2 років позбавлення волі та визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим. 
Тобто, прокурор просив призначити ОСОБА_6 таке саме за видом і розміром покарання, що і було призначено місцевим судом, однак не застосовувати положення ст. 75 КК.
За наслідками перегляду вироку суду першої інстанції апеляційний суд визнав обґрунтованими доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі про безпідставне звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, а тому задовольнив вказану скаргу.
Приймаючи рішення про неможливість виправлення ОСОБА_6 зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням, скасовуючи вирок суду першої інстанції в цій частині та ухвалюючи новий вирок, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції недостатньо врахував обставини справи, ступінь суспільної небезпечності обвинуваченого, кількість вчинених правопорушень, дані про особу винного, які вказують на неможливість його виправлення без реального відбування покарання. 
При цьому суд завернув увагу на посилання захисника про наявність у ОСОБА_6 на утримані матері похилого віку, наявність у нього розладу психіки, а також позитивні характеристики обвинуваченого, однак не знайшов підстав для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням.
Враховуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання, на якому наполягав прокурор. При цьому, призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК, апеляційний суд врахував конкретні обставини вчинення обвинуваченим злочинів, його особу, стан здоров`я, обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття, добровільне відшкодування завданих потерпілим збитків). 
Новим вироком апеляційний суд визначив, що призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 185 КК у виді 1 року обмеження волі, за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді 2 років позбавлення волі, та за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 2 роки з реальним його відбуванням буде справедливим і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. 
З наведеними висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для застосування положень ст. 75 ККвідносно ОСОБА_6 та, водночас, наявності достатніх підстав для призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК (за ч. 3 ст. 185 КК), погоджується і колегія суддів, в зв`язку з чим твердження в касаційній скарзі засудженого про наявність достатніх підстав для його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, з огляду на конкретні обставини справи та дані про його особу, є непереконливими. 
Суд апеляційної інстанції при новому розгляді відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 439 КПК виконав вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, зазначені в постанові Верховного Суду від 1 квітня 2025 року та які для нього були обов`язковими (зокрема, про безпідставне застосуванням ст. 75 К).
Отже, колегія суддів вважає, що встановлені у цьому кримінальному провадженні обставини не дають достатніх підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, а призначене йому апеляційним судом остаточне покарання, у виді 2 років позбавлення волі, відповідає приписам статей 50, 65 КК, ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, його особі та конкретним обставинам кримінального провадження.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судове рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Івано-Франківського апеляційного суду від 30 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3