Справа № 606/693/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року м.Теребовля 
Теребовлянський районний суд Тернопільської області в складі:
головуючої судді Мельник А.В.
за участю секретаря судового засідання Кавалко В.С.
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м.Теребовля в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Тетяна Володимирівна про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася через представника - адвоката Різник Г.А. до суду, із урахуванням уточненої позовної заяви, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Тетяна Володимирівна, у якій просить визнати право власності за позивачем на 7/12 часток житлового будинку літера А, загальною площею 79,6 кв. м., житловою площею 52,4 кв.м., господарської будівлі літера Б, огорожі, воріт та хвіртки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявлених вимог, вказує на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 належав ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно, зокрема на вказаний житловий будинок.
Право на вказаний житловий будинок ОСОБА_3 набула перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 .
Таким чином, житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а частки кожного з подружжя є рівними.
За життя, 24.10.2013 ОСОБА_3 склала заповіт, в якому заповіла належний їй житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою. АДРЕСА_1 , дочці ОСОБА_2 . 
Позивач є чоловіком померлої та пенсіонером за віком, а тому має право на обов`язкову частку у спадщині.
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13.10.2025 по справі № 606/280/25 вимоги ОСОБА_2 , задоволено частково та визнано право власності за ОСОБА_2 на спадкове майно за заповітом, яке складається з 5/12 частки житлового будинку літ. А, загальна площа 79,6 кв.м, житлова площа 52,4 кв.м, господарської будівлі літ. Б., огорожі, воріт, хвіртки за адресою АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вказаним рішенням суду було встановлено, що позивач має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 у розмірі 1/12 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Також встановлено, що позивачу належить 6/12 часток вказаного житлового будинку як частка у спільній сумісній власності подружжя. Отже, загальний розмір частки позивача у праві власності на вказане нерухоме майно становить 7/12 часток.
Позивач звернувся із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини, але приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Кравець Т.В. відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на ім`я ОСОБА_3 .
Враховуючи вказані обставини, позивач звернувся до суду для визнання права власності на 7/12 часток житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , за рішенням суду.
Ухвалою суду від 29.04.2026 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 03.06.2026.
Позивач та його представник адвокат Різник Г.А. в судове засідання не з`явились, однак представником було подано до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю.
Відповідач та її представник адвокат Кавійчик В.П. в судове засідання не з`явилися, однак представником було подано до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, зазначено, що відповідач позовні вимоги визнає в повному обсязі.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Т.В. в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності.
Відповідно до вимог частини третьої статті 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
За вказаних обставин, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши та оцінивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 12.04.1989, виданого на підставі рішення виконкому Теребовлянської районної Ради народних депутатів № 72 від 21.03.1989 «Про оформлення права власності на жилі будинки» ОСОБА_3 належав жилий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_3 . 
Відповідно до довідок № 16/9-08/264, № 16/9-08/265 від 18.11.2024 виданих Мшанецьким старостинським округом Теребовлянської міської ради будинок, що знаходиться в с. Мшанець, вул. І.Франка, 29 (стара назва вул. Франка, 39), вулицю перейменовано згідно рішення виконкому № 14 від 05.06.2003 року, Теребовлянського району не відносився до колгоспного двору.
На день смерті ОСОБА_3 , вона була зареєстрована і проживала АДРЕСА_1 разом з чоловіком – ОСОБА_1 та дочкою – ОСОБА_4 .
Із копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 22.12.1984, слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 уклали шлюб 22.12.1984, про що зроблено запис за № 18. Після реєстрації шлюбу  ОСОБА_5 змінилапрізвище на « ОСОБА_6 ».
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис № 243.
Після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно.
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13.10.2025 визнано право власності  за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на спадкове майно за заповітом, яке складається з 5/12 часткижитлового будинок літ. А, загальна площа 79,6 кв.м, житлова площа 52,4 кв.м, господарської будівлі літ. Б., огорожі, воріт, хвіртки за адресою АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У рішенні зазначено, що судом втановлено, що відповідач ОСОБА_1 має право на обов`язкову частку у спадщині, яка складає 1/12 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в  АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Окрім того, зазначено, що відповідач ОСОБА_1 є власником 6/12 частокжитлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в  АДРЕСА_1 , як власник спільної сумісної власності подружжя (дружина ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Позивач звернувся до нотаріуса для видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя та свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку на житловий будинок за номером АДРЕСА_1 . Постановою № 80/02-31 від 02.04.2026 приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Т.ВОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок на ім`я ОСОБА_3 . 
У постанові зазначено, що до майна померлої ОСОБА_3 було заведено спадкову справу за № 85/2024. Спадкодавцем був складений заповіт, посвідчений Мшанецькою сільською радою Зборівського району Тернопільської області 24.10.2013 за реєстровим № 9120, згідно якого належний житловий будинок з надвірними будівлями (крім літньої кухні), який знаходиться в селі Мшанець Теребовлянського району заповіла ОСОБА_2 . ОСОБА_2 спадщину прийняла, оскільки в встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини.
Спадкоємцем, який має право на обов`язкову частку згідно статті 1241 Цивільного кодексу України є непрацездатний за віком чоловік спадкодавця ОСОБА_1 . Згідно довідки, виданої Мшанецьким старостинським округом Теребовлянської міської ради Тернопільського району Тернопільської області 01.07.2024 за № 16/9-08/162 на день смерті спадкодавця разом з нею постійно проживав та був зареєстрований чоловік спадкодавця ОСОБА_1 . Вищевказана особа заяви про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавала. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України «спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї». Отже чоловік спадкодавця ОСОБА_1 прийняв обов`язкову частку у спадщині після смерті дружини ОСОБА_3 . Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_3 є: чоловік ОСОБА_1 та діти- ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .
До складу спадкового майна входить житловий будинок, за номером АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок оформлений на ім`я ОСОБА_3 , набутий нами за час шлюбу з ОСОБА_1 .
Згідно копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 від 31.03.2009, виданого Теребовлянським бюро технічної інвентаризації, замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_3 , вищевказаний житловий будинок має загальну площу 79,6 кв.м., з якої житлова 52,4 кв.м.
Відповідно до повідомлення Теребовлянського бюро технічної інвентаризації № 30 від 06.02.2025 року, станом на 31.12.2012 житловий будинок по АДРЕСА_4 належав ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності виданого Теребовлянською районною радою на підставі рішення № 72 від 21.03.1989. Право власності зареєстровано Тернопільським ООБТІ 12.04.1989 та записано в реєстраційну книгу за № 169. Під час проведення технічної інвентаризації за вищевказаною адресою станом на 16.03.2009 встановлено наступний склад нерухомого майна: житловий будинок літ. А, загальна площа 79,6 кв.м, житлова площа 52,4 кв.м; господарська будівля літ.Б.; огорожа, ворота, хвіртка.
Відповідно до висновку про вартість майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 становить 195280 грн 00 коп.
До спірних правовідносин суд застосовує наступні правові норми.
У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що, розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю (далі - КпШС України).
Відповідно до статті 112 Цивільного кодексу Українського РСР (далі - ЦК Української РСР) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.
Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
На час виникнення спірних правовідносин особисті і майнові відносини, які виникають в сім`ї між подружжям, між батьками і дітьми, між іншими членами сім`ї було унормовано Кодексом про шлюб та сім`ю України від 20 червня 1969 року № 2006-VII (далі КпШС).
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, визнавалося його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Статтею 23 КпШС України було визначено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.
За статтею 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що, розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС).
Питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року, який втратив чинність 22 лютого 1988 року на підставі Указу Президії Верховної ради СРСР "Про визнання такими, що втратили чинність, Указу Президії Верховної Ради СРСР "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних жилих будинків" і статті 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР "Про внесення змін до деяких законодавчих актів СРСР у питаннях охорони природи і раціонального використання природних ресурсів") і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Верховної ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.
Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти, як у місті, так і поза містом.
Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.
Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.
Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений Інструкцією, затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі, належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі, й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
Виходячи зі змісту ст. 22 КпШС, яка діяла на момент виникнення права власності на житловий будинок та перебування ОСОБА_3 із ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, діяла абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
У відповідності до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно зі статтею 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленогостаттею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Отже, враховуючи вказане вище позивач прийняв спадщину після смерті дружини ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак, він не може отримати свідоцтво про прийняття спадщини, за законом, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок, тому право позивача має бути захищено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно.
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно частини другої статті 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.
Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності.
Враховуючи вищенаведене, визнання позову відповідачем, а також те, що через відсутність державної реєстрації права власності та правовстановлюючих документів на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами позивач не може реалізувати своїх спадкових прав, його право підлягає судовому захисту, а позов — задоволенню шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 7/12 часток житлового будинку літера А, загальною площею 79,6 кв. м., житловою площею 52,4 кв. м., господарської будівлі літера Б, огорожі, воріт та хвіртки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , з яких: 6/12 частки — як спільна сумісна власність подружжя та 1/12 частка — як обов`язкова частка у спадщині в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Керуючись статтями 4, 12, 200, 247, 265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Тетяна Володимирівна про визнання права власності - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/12 часток житлового будинку літера А, загальною площею 79,6 кв. м., житловою площею 52,4 кв.м., господарської будівлі літера Б, огорожі, воріт та хвіртки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скаргидо Тернопільського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ;
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Кравець Тетяна Володимирівна, місцезнаходження: провул.Тарнавського, 2, прим.251, м.Тернопіль.
Повний текст рішення суду складено 03.06.2026.

Суддя А.В.Мельник