Справа № 590/1053/25 
Номер провадження 22-ц/816/1925/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 квітня 2026 року 	м.Суми	

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого Сізова Д.В. (суддя-доповідач),
суддів Нестеренка М.В., Щербаченко М.В.,
з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,
у присутності:
представника позивача – адвокатаДобкевич Ольги Станіславівни (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 02 лютого 2026 року, (суддя Деркач І.М.), ухвалене в селищі Ямпіль,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог –Ямпільська селищна рада Шосткинського району Сумської області,
про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції 
27 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на нерухоме майно - житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначала, що придбала будинок за вказаною адресою у ОСОБА_2 . Договір купівлі-продажу у нотаріуса не оформляли, оскільки ОСОБА_2 на той час не мала належних правовстановлюючих документів. Після отримання коштів в рахунок оплати вартості будинку, ОСОБА_2 пообіцяла оформити всі необхідні документи, дала дозвіл на реєстрацію місця проживання позивачки в цьому будинку. Однак згодом відповідач виїхала в невідомому напрямку та на контакт з 1991 року не виходила. Вказує, що з 1991 року, вже понад 30 років, позивач та її сім`я вільно та відкрито користуються вказаним будинком, зробили в ньому капітальний ремонт, доглядають за прибудинковою територією, укладені договори про надання послуг на користування комунальними послугами. У вказаному будинку зареєстровані позивач та її донька ОСОБА_3 . 
Зазначила, що їй відомо, що власником спірного будинку є ОСОБА_2 , однак остання на житловий будинок не претендує, а позивач більше 10 років добросовісно користується спірним житловим будинком, тому просить позов задовольнити.
Рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 02 лютого 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на те, що спірний житловий будинок має власника, який відомий позивачці, власник не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно у встановленому частиною третьою статті 347 ЦК України порядку. При цьому, позивач знала про відсутність у неї законних підстав для набуття права власності на спірний житловий будинок (законною підставою набуття нерухомого майна на договірних засадах є набуття за нотаріально посвідченим договором); заволоділа майном зі згоди власника на підставі усної угоди.
Із урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків володіння майном за набувальною давністю, що передбачені положеннями статті 344 ЦК України.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційні скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки суд дійшов висновку, що позивачка заволоділа майном за згодою власника, однак це суперечить встановленим датам: на момент фактичного вселення та передачі коштів у 1991 році відповідачка ще не була юридичним власником будинку (право оформлено лише у 1992 році). Отже, позивач не могла знати про наявність іншого власника і діяла добросовісно, що підтверджує наявність підстав для застосування набувальної давності.
Позивач також наголошує, що усна угода купівлі-продажу не створює юридичного титулу, оскільки відповідно до законодавства, чинного на той час, вона є нікчемною. Це означає, що володіння будинком було безтитульним, відкритим і безперервним понад 30 років, що повністю відповідає вимогам для набуття права власності за набувальною давністю, проте суд першої інстанції, попри встановлення цих обставин, дійшов протилежного висновку.
Крім того, наголошує, що позивач весь цей час фактично утримує будинок, здійснює ремонт, сплачує комунальні послуги та проживає у ньому разом із сім`єю, тоді як відповідач понад 30 років не бере участі в утриманні майна. Відмова у визнанні права власності створює стан юридичної невизначеності та порушує право на мирне володіння майном, а також позбавляє можливості скористатися державною допомогою на відновлення пошкодженого внаслідок війни житла.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відповідач не скористалася правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.
Третя особа подала заяву про розгляд справи без участі представника, за наявними в матеріалах справи документами.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована по АДРЕСА_1 із 03 липня 1991 року (а.с. 4-5).
Із 26 грудня 2016 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 (а.с. 7).
Відповідно до довідки Ямпільської селищної ради від 17 червня 2025 року №106/1, за відомостями з погосподарської книги №1 житловий будинок по АДРЕСА_1 значиться за власником ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; за вказаною адресою зареєстровані та постійно проживають: із 1991 року - ОСОБА_1 , із 1992 року - її дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6).
Згідно із довідкою КП Глухівське БТІ Глухівської міської ради від 26 січня 2026 року, станом на 31 грудня 2012 року право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано в КП Глухівське БТІ кн.4, р-р№758, за ОСОБА_2 згідно із договором купівлі-продажу, посвідченого Воздвиженською сільською радою 15 червня 1992 року №392 (1/2 ч) та за ОСОБА_4 згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого Воздвиженською сільською радою 28 травня 1992 року № 314 (1/2 ч) (а.с. 50).
Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого КП Глухівське БТІ Глухівської міської ради 10 вересня 2025 року, будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 збудований 1984 року, загальна площа - 96,1 кв. м, житлова площа - 46,4 кв. м. За схемою розташування будівель та споруд, житловий будинок позначено літерою «А», прибудови – літера «а», веранди – літера «а1» та господарських будівель: сараї «Б» та «б», гаражу «Г», навісу «Е», літньої кухні – літера «Ж», вбиральні – літера «У», погріб – «ПГ», огорожі – «№1», «№2», «№3» (а.с. 8-11).
Відповідно до висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки, станом на 14 жовтня 2025 року ринкова вартість вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами становить 106 190 грн (а.с. 19).
Згідно з довідкою Ямпільської селищної ради від 17 листопада 2025 року №223/1, земельна ділянка, площею 0,12 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 рішенням виконкому Воздвиженської сільської ради №53 від 30 серпня 1993 року була передана безкоштовно в приватну власність ОСОБА_2 (а.с. 32, 33).
30 грудня 2014 року між ПАТ «Сумиобленерго» та ОСОБА_5 укладено договір на постачання електричної енергії до будинку, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 15).
16 лютого 2015 року між ПАТ «Сумигаз» та ОСОБА_5 укладено договір на постачання газу по АДРЕСА_1 (а.с. 16-17).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України).
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Відтак, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі №461/5075/23 (провадження №61-42 св 25).
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
ОСОБА_1 зазначає, що у 1991 році вона придбала спірний будинок у ОСОБА_2 , проте договір купівлі-продажу не укладено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Тобто володіння позивачки виникло на підставі усної домовленості з конкретною особою, а саме ОСОБА_2 , яку вона вважала відчужувачем майна. Таке володіння є похідним від волі цієї особи і не є самостійним як особи, що самовільно зайняла безхазяйне майно, що у даному випадку виключає можливість застосування набувальної давності відповідно до статті 344 ЦК України.
Крім того, та обставина, що право власності ОСОБА_2 було оформлено у 1992 році, не змінює правової природи володіння позивачки. Навпаки, підтверджує, що спірне майно не було безхазяйним, а мало визначеного власника, який згодом належним чином оформив свої права. При цьому позивачка з самого початку знала про відсутність належного правового оформлення угоди та свідомо погодилася на користування майном без належного юридичного титулу. 
Добросовісність у розумінні статті 344 ЦК України передбачає, що особа не знала і не повинна була знати про відсутність підстав для набуття права власності. Вирішальне значення для оцінки добросовісності мають фактичні обставини заволодіння майном та усвідомлення особою підстав такого заволодіння. 
У даному випадку позивачка достеменно знала, що договір купівлі-продажу не укладено у встановленій законом формі, а отже усвідомлювала відсутність у неї правових підстав для набуття права власності на нерухомість.
Отже, посилання апелянта на різницю у датах (1991 та 1992 роки) не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки не впливає на встановлений факт: позивачка заволоділа майном за домовленістю з конкретною особою, знала про відсутність належного правового оформлення та не могла вважатися добросовісним володільцем у розумінні інституту набувальної давності.
Встановивши, що позивач знала про власника спірного будинку з моменту вселення та проживала у ньому за згодою власника, яка не відмовлялася від свого права власності на будинок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказане майно не може бути об`єктом набувальної давності.
Сам по собі факт користування ОСОБА_1 будинком, утримання його в належному стані, проведення капітального та поточного ремонтів, здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.
Посилання заявника на рішення судів першої інстанції не має правого значення для вирішення цього спору, оскільки суди повинні враховувати правові висновки Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), а колегія суддів не вправі надавати оцінку судовому рішенню місцевого суду в іншій справі.
Висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, не спростовують правильність вирішення судом першої інстанції спору у цій справі, оскільки їх правові висновки наведеним не суперечать.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, належної правової оцінки судом обставин справи та не впливають на правильність ухваленого рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги сторони позивача
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (частина 1 статті 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина 1 статті 375 ЦПК України).
За результатами апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Висновки суду щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга залишена апеляційним судом без задоволення, тому відсутні підстави для відшкодування заявнику апеляційної скарги судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 02 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена «30» квітня 2026 року.

Головуючий (суддя-доповідач) Д.В. Сізов 

Судді М.В. Нестеренка 

М.В. Щербаченко