СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року м. Харків Справа № 922/1903/18 (204/670/23) 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Демідова П.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Мартюхіна Н.О., при секретарі судового засідання Курило Є.П., розглянувши в судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" (вх.624Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.03.2026 у справі № 922/1903/18(204/670/23)

за позовом: ОСОБА_1 , Кіровоградська обл, Петрівський р-н, с.Володимирівка,
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю", м.Харків,
про стягнення коштів,
в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю",

Представники сторін у судове засідання не з`явились

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровськ з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" про: стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати за період з 01 вересня 2014 року по 17 серпня 2015 року в сумі 59 307,38 грн; 2) стягнення з відповідача компенсації невиплаченої заробітної плати (суму інфляційних втрат) з 01.09.2015 року по 01.01.2023 року в сумі 71 004,83 грн, 3) стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 01.09.2015 року по 01.01.2023 року в сумі 479 850,62 грн; 4) стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн та 5) судових витрат.
Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровськ ухвалою від 24.01.2023 відмовив ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі про стягнення заборгованості із заробітної плати, посилаючись на ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства і те, що відповідно до відомостей сайту Опендатабот в Господарському суді Харківської області порушено справу про банкрутство (санація) ТОВ "Рекуперація свинцю".
Дніпровський апеляційний суд постановою від 07.03.2023 ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 24.01.2023 року скасував та справу направив на продовження розгляду до суду першої інстанції.
Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровськ ухвалою від 20.03.2023 прийняв позовну заяву ОСОБА_1 та відкрив провадження по справі.
Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровськ ухвалою від 13.02.2024 закрив провадження в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.09.2014 по 17.08.2015 та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 по 01.09.2016.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 21.05.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без змін, ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2024 залишив без змін.
Верховний Суд в ухвалі від 21.05.2025 касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2024 закрив, у зв`язку з малозначністю.
Чечелівський районний суд міста Дніпра ухвалою від 30.09.2025 цивільну справу №204/670/23 передав за підсудністю на розгляд Господарського суду Харківської області в межах справи №922/1903/18.
В провадженні Господарського суду Харківської області перебуває справа №922/1903/18 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю".
Господарський суд Харківської області ухвалою від 30.10.2025 прийняв позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрив провадження за заявою №204/670/23 в межах справи №922/1903/18 в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
Господарський суд Харківської області (суддя С.В. Міньковський) рішенням від 03.03.2026 (повне рішення складено 13.03.2026) позов задовольнив частково; стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01.09.2014 року по 17.08.2015 року в сумі 59 307,38 грн; компенсацію невиплаченої заробітної плати (суму інфляційних втрат) з 01.09.2015 року по 01.01.2023 року в сумі 71 004,83 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі у сумі 157017,64 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при їх виплаті, моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн та судовий збір в розмірі 351,28 грн, всього на суму 337681,13 грн; стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" в дохід державного бюджету України 2147,20 грн судового збору (станом на січень 2023 з коефіцієнтом 0,8); в решті позовних вимог відмовив.
Мотивуючи ухвалене рішення суд першої інстанції зазначив про необхідність розгляду позовних вимог ОСОБА_1 в обсязі, зазначеному ним в позовній заяві, враховуючи, що розгляд майнових спорів в яких стороною є боржник здійснюється саме господарським судом у проваджені якого перебуває справа про банкрутство та закриття провадження в частині вимог про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 по 01.09.2016 у справі №204/4337/17 та у справі № 204/670/23 по суті судом не розглядались, а провадження було закрито, у зв`язку з наявністю справи про банкрутство в Господарському суді Харківської області. Суд встановив, що відповідач при звільненні позивача не здійснив виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, а також зауважив, що надані позивачем докази в підтвердження розміру заборгованості із заробітної плати в сумі 59307,38грн, з огляду на стандарт вірогідності доказів, свідчать про наявність підстав для задоволення вимог в цій частині. Суд також зазначив про правомірність нарахування компенсації втрати частини грошових доходів в сумі 71004,83грн, враховуючи положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001. В частині вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 479 850,62грн, суд зазначив, що позивач у зв`язку з непроведенням із ним повного розрахунку в день звільнення набув право на стягнення з колишнього роботодавця сум, передбачених ст.117 КЗпП, при цьому враховуючи внесені, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі - Закон № 2352-ІХ), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, зміни до статті 117 КЗпП України, суд дійшов висновку, що нарахування середнього заробітку маж здійснюватися в наступному порядку: 18.08.2015 по 18.07.2022 року без обмеження строку шістьма місяцями, оскільки попередня редакція наведеної норми не містила відповідних обмежень, тоді як період з 19.07.2022 по 01.01.2023 (6 місяців, відлік яких починається з дня набрання Законом № 2352-ІХ чинності) або до дня остаточного розрахунку, якщо він здійснений раніше спливу наведених шести місяців, у зв`язку з чим, за підрахунком суду, сума середнього заробітку за весь час затримки при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача складає 157017,64 грн. Суд наголосив, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, проте враховуючи, що заборгованість виникла ще до відкриття провадження у справі про банкрутство та навіть перебуваючи в процедурі санації в період з 08.10.2019 по 10.04.2025 відповідач не здійснював будь-яких виплат на користь позивача в умовах обізнаності про заборгованість, суд дійшов висновку про відсутність підстав для такого зменшення. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн суд зауважив, що відповідач майже десять років не здійснював розрахунку з позивачем, чим порушив його право на матеріальне забезпечене життя та такі дії відповідача завдали моральних страждань позивачу, у зв`язку з чим доводи позивача про те, що, багаторічна невиплата заборгованості із заробітної плати призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації позивачем своїх звичок і бажань, перебування його у стані стресу та необхідність звернення до суду для відновлення своїх прав є більш переконливими та ймовірними, аніж відсутніми.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю", не погоджуючись з вказаним рішенням, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам, а також грубе порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 13.03.2026 у справі № 922/1903/18 (204/670/23) в частині задоволених вимог та прийняти нове рішення, яким: вимоги про стягнення заробітної плати задовольнити частково у розмірі 31 345,44 грн; стягнути з ТОВ «Рекуперація свинцю» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в зменшеному розмірі 10 000,00 грн; стягнути з ТОВ «Рекуперація свинцю» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів (інфляційні втрати) в зменшеному розмірі 10 000,00 грн; у задоволенні решти позовних вимог — відмовити.
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу заявник посилається на те, що: нарахування середнього заробітку (як фінансової санкції) та інфляційних втрат за період після введення мораторію (з 30.07.2018 року) прямо порушує імперативні норми КУзПБ; суд не врахував специфіку справи про банкрутство та сума заборгованості перед ОСОБА_1 у розмірі 31 345,44 грн вже була облікована та подана до матеріалів основної справи № 922/1903/18 (клопотання вх. № 13185 від 22.05.2023) у складі загального реєстру вимог працівників, та задоволення вимог у розмірі 59 307,38грн, що на його думку, призвело до збільшення кредиторської заборгованості банкрута на понад 27 тисяч гривень чим порушило майнові права інших кредиторів; невиплата підприємством-банкрутом залишку заробітної плати у 2015 році не мала катастрофічних наслідків для життя позивача, які б виправдовували компенсацію у розмірі 50 000 грн, оскільки є штучно завищеною, має виключно каральний характер і не підкріплена жодним медичним висновком щодо погіршення стану здоров`я, до того ж пошук нової роботи склав менше двох місяців, що на його думку, повністю руйнує твердження позивача про те, що він тривалий час "був позбавлений засобів для існування", жив у борг та зазнав надзвичайних труднощів із працевлаштуванням. 
22.04.2026 від позивача через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю", рішення Господарського суду Харківської області від 03.03.2026 у справі № 922/1903/18(204/670/23) залишити без змін, а також проводити розгляд справи без його участі.
В поданому відзиві позивач зазначає, що інфляційні втрати та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні є похідними від основного боргу (невиплаченої зарплати), тобто вони спрямовані на відновлення реальної вартості грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі вимоги є частиною заборгованості зі сплати заробітної плати, на яку у відповідності до ч. 5 ст. 41 КУзПБ дія мораторію не поширюється. Також, позивач зауважив, що відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції пропустив встановлений процесуальним законом строк для подання доказів та, відповідно, не виконав покладений на нього обов`язок щодо належного і своєчасного обґрунтування своєї позиції у справі, у зв`язку з чим судом правомірно не враховано довідку щодо розміру заборгованості із заробітної плати, як доказ у справі. В частині відшкодування моральної шкоди позивач зазначає, що неправомірні дії відповідача спричинили йому моральну шкоду, яка полягала у постійних хвилюваннях і занепокоєнням відсутності роботи, джерел доходу, засобів до існування, постійним ігноруванням запитів, затяжним процесом щодо вирішення спору, а також хронічним стресом через відчуття невизначеності і беззахисності.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями Східного апеляційного господарського суду від 30.03.2026 апеляційну скаргу (вх.624Х) у справі №922/1903/18 (204/670/23) передано на розгляд суду у складі колегії суддів: головуючий суддя Демідова П.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Мартюхіна Н.О.
Східний апеляційний господарський суд ухвалою від 02.04.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" залишив без руху, та на виконання вимог вказаної ухвали заявником усунуто недоліки апеляційної скарги.
Східний апеляційний господарський суд ухвалою від 13.04.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" (вх.624Х) на рішення господарського суду Харківської області від 03.03.2026 у справі № 922/1903/18(204/670/23); призначив справу до розгляду на 26 травня 2026 р. у приміщенні суду; встановив учасникам справи термін до 27.04.2026 (включно) подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання та письмові пояснення з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження; витребував у Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/1903/18(204/670/23).
Копія вказаної ухвали направлена до електронних кабінетів сторін у справі.
Відповідно до ч.1 ст.285 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) судові рішення суду апеляційної інстанції вручаються (видаються або надсилаються) в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу.
Пунктом 2 частини 6 ст.242 ГПК України, передбачено, що днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Згідно з довідками, сформованими в комп`ютерній програмі “Діловодство спеціалізованого суду” копія ухвали суду від 13.04.2026 доставлена до електронних кабінетів сторін 13.04.2026 о 14:20 та 14:24, у зв`язку з чим, враховуючи положення ч.6 ст.242 ГПК України, копія ухвали вважається врученою 13.04.2026. 
Отже, сторони у справі належним чином повідомлені про відкриття апеляційного провадження, дату, час та місце розгляду апеляційної скарги заявника.
16.04.2026 матеріали справи №922/1903/18(204/670/23) у 3-х томах надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
У зв`язку з відпусткою судді Мартюхіної Н.О., яка входить до складу колегії суддів, на підставі розпорядження Керівника апарату суду здійснено повторний автоматизований розподіл справи №922/1903/18(204/670/23) провадження №624 Х/2 та, згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2026 визначено наступний склад колегії суддів: Демідова П.В. – головуючий суддя, Крестьянінов О.О. – суддя, Тарасова І.В. – суддя. 
У зв`язку з відпусткою судді Тарасової І.В., яка входить до складу колегії суддів, на підставі розпорядження Керівника апарату суду здійснено повторний автоматизований розподіл справи №922/1903/18(204/670/23) провадження №624 Х/2 та, згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2026 визначено наступний склад колегії суддів: Демідова П.В. – головуючий суддя, Крестьянінов О.О. – суддя, Мартюхіна Н.О. – суддя.
Представники сторін в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Враховуючи, що відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги заявника за відсутності представників сторін. 
Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4).
Переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційним господарським судом враховані обставини, встановлені судом першої інстанції про наступне.
ОСОБА_1 з 26.12.2012 року працював у ТОВ "Рекуперація свинцю" на посаді машиніст дробильно-помольносортирувальних механізмів комплексу дроблення та розділу акумуляторних батарей, надалі відповідно до наказу №61-к від 01.03.2013 року позивача переведено на посаду оператора пульту управління комплексу дроблення та розділу акумуляторних батарей, згідно з наказом №79-к від 26.03.2013 позивача переведено на посаду майстра дільниці комплексу дроблення та розділу акумуляторних батарей та 17.08.2015 був звільнений згідно наказу №61-к за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.
Позивач зазначає, що при його звільнені, відповідачем не був проведений остаточний розрахунок, а також не повідомлено про нараховані суми, які належать виплаті при звільненні. За період з 01.09.2014 по 17.08.2015 року останній не отримував з вини відповідача належну йому заробітну плату, у зв`язку з чим за відповідачем утворилась заборгованість з заробітної плати за цей період у загальному розмірі 59 307,38 грн (за підрахунком позивача), остаточного розрахунку з позивачем до цього часу не здійснено, у зв`язку з чим також ним нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 479 850,62 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, компенсацію втрати частини заробітку у розмірі 71 004,83 грн, а також 50 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з позовом з метою захисту свого порушеного права.
Відповідач в частині стягнення заробітної плати заперечував в повному обсязі, посилаючись на те, що питання щодо них вже вирішено судом; щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначав, що за період з 01.09.2015 по 01.09.2016 вимоги задоволенню не підлягають, оскільки ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2024 було закрито провадження в частині цих вимог. Крім того, нарахування середнього заробітку під час дії мораторію на задоволення вимог є неправомірним, а також вважає суму неспівмірною із розміром заборгованості з заробітної плати та розміром середньоденної заробітної плати, тому просить суд зменшити до 10000 грн; в частині вимог щодо компенсанції відповідач просив суд врахувати, що він знаходиться в процедурі банкрутства та зменшити вимоги позивача в цій частині до 10 000 грн; в частині стягнення моральної шкоди відповідач категорично заперечув, вважаючи їх необґрунтованими, недоведеними та такими, що не відповідають обставинам справи, з урахуванням чого просив задовольнити позовні вимоги частково на суму 20000 грн.
За результатами розгляду позовної заяви суд ухвалив рішення яким задовольнив позов частково, з мотивів викладених у рішенні.
Надаючи кваліфікацію спірним правовідносинам, судова колегія виходить з наступного.
Господарський суд Харківської області ухвалою від 30.07.2018 відкрив провадження у справі про банкрутство ТОВ "Рекуперація свинцю", ввів процедуру розпорядження майном, призначив розпорядником майна арбітражного керуючого Рибачука В.В.
Господарський суд Харківської області ухвалою від 08.10.2019 ввів процедуру санації Товариства з обмеженою відповідальністю Рекуперація свинцю", керуючим санацією призначив керівника боржника - Майорського О.С., розпорядником майна - арбітражного керуючого Конового О.С.
18.10.2018 прийнятий новий Кодекс України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), який набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Кодексом. Кодекс України з процедур банкрутства почав діяти з 21.10.2019.
Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень КУзПБ, з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.
Господарський суд Харківської області постановою від 10.04.2025 припинив процедуру санації ТОВ "Рекуперація свинцю" та повноваження керуючого санацією Майорського О.С.; визнав ТОВ "Рекуперація свинцю" банкрутом та відкрив ліквідаційну процедуру; поклав виконання обов`язків ліквідатора на арбітражного керуючого Конового О.С.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.
Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.
Статтею 20 ГПК України передбачено, що розгляд спорів з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито справу про банкрутство, належить до предметної юрисдикції господарських судів, при цьому, перелік таких майнових вимог законодавцем не обмежено. Пунктом 8 частини 1 зазначеної статті визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про стягнення заробітної плати. Аналогічна за змістом ст. 7 КУзПБ, якою встановлена юрисдикція господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.
Отже, розгляд спорів з майновими вимогами до суб`єкта господарювання, який перебуває в процедурі банкрутства, та визначений позивачем в статусі відповідача у такому спорі, законодавцем віднесено до підсудності господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, а таким судом є суддя, який розглядає справу про банкрутство.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ з вимогами зазначеними вище.
Разом з тим, в ході розгляду справи Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська закрив провадження в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.09.2014 по 17.08.2015 та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 по 01.09.2016, про що постановив ухвалу від 13.02.2024. Суд встановив, що у справі № 204/4337/17 позивач звертався до суду з аналогічним позовом 18.07.2017 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" та ОСОБА_2 про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати за період з 01.09.2014 по 17.08.2015 роках у сумі 59307,38 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.09.2015 по 01.09.2016 р., проте ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2018 по справі №204/4337/17 провадження закрито, на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, яка набрала чинності. 
Зі змісту ухвали від 13.02.2018 у справі №204/4337/17, яка є загальнодоступною в Єдиному державному реєстру судових рішень, суд закрив провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з тим, що спір про стягнення заробітної плати з роботодавця, відносно якого у господарському суді знаходиться справа про банкрутство віднесений до компетенції господарського суду.
Виходячи із зазначеного, позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2015 по 01.09.2016 у справі №204/4337/17 та у справі № 204/670/23 по суті судом не розглядались і провадження було закрито, у зв`язку з наявністю справи про банкрутство в господарському суді Харківської області.
Колегія суддів враховує, що законодавець, змінюючи підсудність розгляду таких вимог надав перевагу тому, що результат розгляду вимог майнового характеру до відповідача-боржника може мати наслідком зменшення його активів, збільшення кредиторської заборгованості та зачіпати права та інтереси кредиторів боржника, вимоги яких визнано судом та включено до реєстру. Проте зміна підсудності в умовах набуття боржником спеціального статусу не може порушувати право позивача на розгляд заявлених ним вимог повноважним судом, оскільки закриття провадження на підставі того, що спір не підлягає вирішенню в порядку відповідного судочинства не позбавляє права позивача на звернення до суду юрисдикція якого поширюється на його спір, при цьому специфіка провадження у справі про банкрутство не передбачає необхідності звернення позивача з позовом, за яким вже відкрито провадження, саме суд у провадження якого перебуває відповідна справа самостійно або за ініціативою учасника, має передати відповідні матеріали справи до відповідного господарського суду, що прямо передбачено нормою ст.7 КУзПБ. 
Судова колегія враховує, що позивач у поясненнях в ході розгляду справи у суді першої інстанції, в умовах, що наразі справа розглядається належаним судом, підтримав вимоги про стягнення з відповідача: невиплаченої заробітної плати за період з 01 вересня 2014 року по 17 серпня 2015 року в сумі 59 307,38 грн; компенсації невиплаченої заробітної плати (суму інфляційних втрат) з 01.09.2015 року по 01.01.2023 року в сумі 71 004,83 грн; середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 01.09.2015 року по 01.01.2023 року в сумі 479 850,62 грн; моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн та просив вирішити спір з урахуванням зазначених вимог. 
Позивач просив розглянути справу без його участі у зв`язку з тим, що він перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується, що з висновком суду першої інстанції, що заявлений гр. ОСОБА_1 спір про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає розгляду господарським судом, який здійснює провадження у справі про банкрутство та позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають розгляду в обсязі, зазначеному ним в позовній заяві.
Стосовно вимог позивача в частині стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 59 307,38 грн.
Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Статтею 94 Кодексу законів про працю України (далі-КЗпП України) передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.
Згідно зі статтею 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.
За приписами ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідач при звільненні ОСОБА_1 не здійснив виплату всіх сум, що належать йому від підприємства. Вказане не заперечується відповідачем, проте він не погоджується з розмірами заявлених до стягнення сум.
Так, скаржник наголошує, що сума заборгованості перед ОСОБА_1 складає 31 345,44 грн, вказана сума облікована та подана до матеріалів основної справи № 922/1903/18 (клопотання вх. № 13185 від 22.05.2023) у складі загального реєстру вимог працівників, у зв`язку з чим задоволення судом першої інстанції вимог в розмірі 59 307,38 грн призвело до збільшення кредиторської заборгованості банкрута на понад 27 тисяч гривень чим порушило майнові права інших кредиторів.
З матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування розрахунку заборгованості із заробітної плати, позивачем надано до матеріалів справи розрахункові листи, а також банківську виписку по рахунку, на який надходили виплати із заробітної плати. Вказані документи підтверджують нараховану та заявлену до стягнення суму невиплаченої заробітної плати в розмірі 59 307,38грн 
Разом з тим, 24.02.2026 від ліквідатора до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи довідки щодо розміру заборгованості із заробітної плати перед позивачем ОСОБА_1 , відповідно до якої станом на 01.02.2026 заборгованість підприємства перед ОСОБА_1 з виплати заробітної плати складає 31 345,44грн.
Суд першої інстанції врахувавши, що клопотання про долучення доказів ліквідатор ТОВ "Рекуперація свинцю" подав під час розгляду судом справи по суті та не подав суду обґрунтуванням неможливості їх подання у передбачений ГПК України строк, в умовах того, що справа розглядалась спочатку в порядку спрощеного позовного провадження, а потім в порядку загального позовного провадження не прийняв подані докази та розглянув справу без їх врахування, про що зазначив в ухваленому рішенні.
Виходячи із зазначеного, неподання відповідних доказів вчасно зумовлено виключно суб`єктивною поведінкою відповідача, у зв`язку з чим саме він несе негативні наслідки своєї процесуальної поведінки. 
Посилання заявника на те, що сума відображена в довідці обліковувалась підприємством та подана до матеріалів основної справи №922/1903/18 у складі загального реєстру вимог працівників, ніяким чином не спростовує заявлений до стягнення позивачем розмір заборгованості та не підтверджує розмір заборгованості зазначений відповідачем, в умовах відсутності будь-яких первинних документів для підтвердження нарахування заробітної плати підприємством-відповідачем та наявності спору з цього питання. 
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
З огляду на викладене, враховуючи, що позивачем доведено, а відповідачем - не спростовано наявність у останнього заборгованості з заробітної плати у заявленому розмірі, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є такими, що підлягають задоволенню в сумі 59307,38 грн.
Стосовно вимог позивача в частині стягнення компенсації невиплаченої заробітної плати (інфляційних втрат) у розмірі 71004,83 грн.
Суд першої інстанції задовольнив вимоги позивача в цій частині, посилаючись на положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001.
Заявник у поданій апеляційній скарзі наголошував зокрема, що нарахування інфляційних втрат за період після введення мораторію (з 30.07.2018 року) прямо порушує імперативні норми КУзПБ, у зв`язку з чим, суд, на його думку, безпідставно задовольнив позовні вимоги в цій частині.
Приписами ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Розрахунок компенсації частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року "Порядок проведення компенсації громадянам частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати" (далі - Порядок).
Згідно п. 2 Порядку компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001 року.
Згідно п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці за який виплачується дохід по розрахунку не включаються. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.
Виходячи з викладених положень, зазначена компенсація входить в структуру компенсації частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та за правовою природою є її складовою. А отже, нарахування інфляційних не є самостійним нарахуванням, пов`язаним з невиконанням зобов`язання, а є складовою розрахунку суми компенсації. 
Таким чином, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що нарахування інфляційних втрат за період після введення мораторію (з 30.07.2018 року) прямо порушує імперативні норми КУзПБ, з огляду на те, що компенсація невиплаченої заробітної плати та індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, про який йде мова у ч.3 ст.41 КУзПБ, є різними за своєю правовою природою стягненнями.
Так, індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання є відповідальністю за порушення грошового зобов`язання, передбаченою ст.625 ЦК України, при цьому компенсація, передбачена Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", як вже зазначала судова колегія, є складовою компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату.
В цьому контексті колегія суддів також враховує висновок Великої Палати Верховного суду у постанові від 18.03.2020 у справі №711/4010/13, відповідно до якого припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням механізму розрахунку середнього заробітку відповідно до трудового законодавства. 
Судова колегія також підкреслює, що розрахунок інфляційних витрат окремо від суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу підкреслює правову суть компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про правомірність здійснення нарахування компенсації втрати частини грошових доходів в сумі 71004,83 грн.
Стосовно середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 479850,62 грн.
Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній станом на час звільнення позивача) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 рок у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11 -1210апп19).
Отже, ОСОБА_1 у зв`язку з непроведенням із ним повного розрахунку в день звільнення набув право на стягнення з колишнього роботодавця сум, передбачених статтею 117 КЗпП України.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі - Закон № 2352-ІХ), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни до статті 117 КЗпП України.
Згідно зі ст.117 КЗпП, в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Особливість внесених Законом № 2352-ІХ змін полягають в тому, що попередня редакція статті 117 КЗпП України не містила обмеження стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку шестимісячним строком.
Тобто вказані вище зміни пом`якшують відповідальність роботодавця за неналежне виконання обов`язку з проведення повного розрахунку при звільненні працівника.
Разом з тим, у Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-7/99 Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
Таким чином, пом`якшення відповідальності, передбаченої Законом № 2352-ІХ, не може застосовуватися до роботодавця - юридичної особи, відтак нова редакція статті 117 КЗпП України не може застосовуватись до правовідносин, що виникли і закінчилися до 19 липня 2022 року.
Конституційний Суд України у Рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 виснував, що "за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.
Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням".
Проаналізувавши наведені норми трудового законодавства та рішення Конституційного Суду України, колегія суддів дійшла висновку, що до правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, проте не припинилися або припинилися після набрання ним чинності (триваючі правовідносини), з 19 липня 2022 року слід застосовувати положення статті 117 КЗпП України у новій редакції та обмежувати нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьма місяцями.
Вказане узгоджується з правовою позицією, сформованою у постанові Великої Палата Верховного Суду від 12.11.2025 у справі №306/2708/23.
Враховуючи викладене, в умовах звільнення працівника з роботи 17.08.2015, у зв`язку з не проведенням повного з ним розрахунку станом на день набрання чинності Законом № 2352-ІХ, суми, передбачені статтею 117 КЗпП України, слід нараховувати в такому порядку: 18.08.2015 по 18.07.2022 року без обмеження строку шістьма місяцями, а за період з 19.07.2022 по 01.01.2023 - 6 місяців, відлік яких починається з дня набрання Законом № 2352-ІХ чинності.
Згідно довідки відповідача №3 від 12.12.2025, середньоденна заробітна плата позивача становить 81,61 грн/день.
Судом першої інстанції, здійснено розрахунок середнього заробітку за період з 18.08.2015 року по 18.07.2022, який становить 147306,05 грн (81,61 грн середньоденна заробітна плата х 1805 робочих днів), за період з 19.07.2022 по 01.01.2023 сума середнього заробітку становить 9711,59 грн (81,61 грн. х 119 робочих днів). Перевіривши вказані розрахунки колегія суддів погоджується з нарахованими сумами. 
З огляду на зазначене, судова колегія погоджується з судом першої інстанції, що нарахована позивачем сума боргу у розмірі 479850,62 грн середнього заробітку за весь час затримки при звільненні підлягає зменшенню до суми середнього заробітку за весь час затримки при звільненні в сумі 157017,64 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.
Судова колегія відхиляє доводи скаржника в частині того, що нарахування середнього заробітку (як фінансової санкції) за період після введення мораторію (з 30.07.2018 року) прямо порушує імперативні норми КУзПБ, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.3 ст.41 КУзПБ протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема, не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій.
Згідно з ч.5 ст.41 КУзПБ дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється, зокрема на виплату заробітної плати.
З системного аналізу вказаних норм вбачається, що фінансові санкцій не нараховуються саме на вимоги, на які поширюється мораторій, однак виплата заробітної плати не є вимогою на, яку поширюється мораторій, у зв`язку з чим нарахування та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ніяким чином не порушує імперативні норми КУзПБ.
Стосовно зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини доходів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зокрема, погодилася з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Також, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові вказала на те, що при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Проте, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи на час вчинення порушень приписів статті 116 КЗпП України, щодо виплати всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, стосовно відповідача не було відкрите провадження у справі про банкрутство.
Крім того, відповідач, згідно ухвали суду від 08.10.2019 та постанови від 10.04.2025, в період з 08.10.2019 по 10.04.2025 року був в процедурі санації, і мав можливість погашати борги кредиторам у тому числі і позивачу, тоді як позивач звернувся до Чечелівського районного суду міста Дніпра вперше в 2017 році, вдруге в 2023 році, тобто відповідачу було достеменно відомо про його заборгованість перед позивачем, проте виплата так і не відбулася, та іншого скаржником не доведено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку.
В частині зменшення компенсації втрати частини доходів, колегія суддів наголошує, що сама по собі природа вказаної виплати, як інструмент компенсації знецінення грошей через інфляцію, не може бути зменшено, оскільки такі втрати є невід`ємною складовою заробітної плати, яка не була виплачена вчасно роботодавцем відповідно до норм чинного законодавства.
Стосовно відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн.
Згідно з ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч.ч.1-3 ст.23 Цивільного кодексу України). 
Відповідно до ч.4 ст.23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Судова колегія враховує, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Конституційний Суд України в рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).
Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач майже десять років не здійснював розрахунку з позивачем, чим порушив його право на матеріальне забезпечене життя. До того ж, навіть під час здійснення розрахунків під час виконання плану санації боржника в процедурі санації з іншими працівниками, ТОВ "Рекуперація свинцю" не здійснив жодної виплати ОСОБА_1 .
Такі дії відповідача не могли не завдати моральних страждань позивачу, у зв`язку з чим посилання позивача на те, що, багаторічна невиплата заборгованості із заробітної плати призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації позивачем своїх звичок і бажань, перебування його у стані стресу та необхідність звернення до суду для відновлення своїх прав (як позивач вказує в позовній заяві, вперше позивач подав позовну заяву 18.07.2017, вдруге 20.01.2023, тоді як його було звільнено 17.08.2015, тобто з моменту звільнення пройшло 10 років) є більш переконливими та ймовірними, аніж відсутніми, що враховано судом першої інстанції. Посилання скаржника на відсутність тривалого безробіття ніяким чином не спростовує факту завдання відповідачу моральних страждань зумовлених багаторічною невиплатою заробітної плати за виконану роботу та їх тривалість у майже десять років. 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги в цій частині та стягнення з відповідача 50000,00 грн моральної шкоди на користь позивача.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам, а також грубе порушення норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції належним чином досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" (вх.624Х) не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Харківської області від 03.03.2026 у справі № 922/1903/18(204/670/23) підлягає залишенню без змін.
Враховуючи, що апеляційна скарга залишається без задоволення, відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за її подання залишається за скаржником.
Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" (вх.624Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.03.2026 у справі № 922/1903/18(204/670/23) - залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду Харківської області від 03.03.2026 у справі № 922/1903/18(204/670/23) - залишити без змін.
3.Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 26.05.2026.

Головуючий суддя П.В. Демідова

Суддя О.О. Крестьянінов 

Суддя Н.О. Мартюхіна