Справа № 297/1839/25

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2026 року м. Берегове 
Берегівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді ГАЛ Л. Л., за участю секретаря Геревич Т.С., представника позивача за ордером – адвоката Мензака Ю.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, 
встановив:
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мензак Ю.Ю., звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, а саме просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг в сумі 53 500 доларів США та 10 000 євро, який випливає із розписки ОСОБА_2 від 25.04.2015 року, а також судові витрати (сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу).
Позов мотивовано тим, що 25 квітня 2015 року відповідачем ОСОБА_2 було отримано у борг грошові кошти від позивача ОСОБА_3 , в сумі 38 500 доларів США та 10 000 євро. Це підтверджено виданою ОСОБА_2 розпискою від 25.04.2015 року, якою також передбачено сплату ним процентів за користування коштами у розмірі 250 євро, кожного місяця. 
Вказані грошові кошти ОСОБА_2 отримав на невизначений строк. 
При цьому, відсотки за користування грошовими коштами боржник не сплачував, а тому 16 квітня 2025 року ОСОБА_1 направила відповідачу вимогу про повернення коштів протягом 7 днів з моменту отримання вимоги. 
Вимога отримана боржником 22 квітня 2025 року, і за таких обставин грошові кошти повинні були бути повернуті не пізніше 29 квітня 2025 року, однак з того часу борг не погашено навіть частково.
Проценти за користування коштами за один рік становлять 250*12=3 000 євро, а за 5 років – 15 000 євро. 
У зв`язку з наведеним, просять стягнути з відповідача суму отриманих у борг коштів, а також відсотки за останні 5 років.
Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 06.06.2025 року клопотання представника позивача – адвоката Мензака Ю.Ю. про забезпечення позову задоволено частково та накладено арешт на все майно ОСОБА_2 до набрання рішенням суду законної сили у даній справі (а. с. 16-17).
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 16.10.2025 року ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 06.06.2025 року про забезпечення позову, змінено, а саме резолютивну частину ухвали викладено в наступній редакції: «Клопотання ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Мензак Юлій Юлійович про забезпечення позову задовольнити. Накласти арешт на майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 в межах грошової суми 2.701.922,75 гривень до моменту набрання законної сили рішенням суду в даній справі».
Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 25.06.2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження (а. с. 20).
Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 15.01.2026 року клопотання представника відповідача за ордером – адвоката Волошин Л.Я. про витребування доказів та про призначення експертизи залишено без розгляду, закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті (а. с. 51-53).
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася.
Представник позивача – адвокат Мензак Ю.Ю. у вступному слові зазначив, що підтримує поданий позов, необхідності у його уточненні немає та всі необхідні докази долучені до позовної заяви.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник – адвокат Волошин Л.Я. у судове засідання повторно не з`явилися, про розгляд справи були належним чином повідомлені, відзив на позовну заяву не подали (а. с. 69).
Відповідно до ст. 281 ЦПК України суд ухвалив про заочний розгляд справи.
Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України йдеться про те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом досліджено оригінал розписки від 25.04.2015 року, власноручно складеної та підписаної відповідачем ОСОБА_2 , яка була долучена у порядку ст. 222 ЦПК України. Зі змісту зазначеного документа вбачається, що відповідач отримав у борг від позивача ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 38 500 доларів США та 10 000 євро, а також зобов`язався щомісячно сплачувати проценти за користування позикою у розмірі 250 євро (а. с. 64).
Із змісту вказаної розписки вбачається, що відповідач визнав факт отримання грошових коштів та добровільно взяв на себе зобов`язання щодо їх повернення, а також щодо сплати процентів за користування позикою.
У свою чергу, строк повернення позики сторонами письмово визначений не був, у зв`язку з чим позика є такою, що надана на невизначений строк.
16 квітня 2025 року позивач направила відповідачу письмову вимогу про повернення позики, в якій просила повернути суму боргу та проценти протягом семи днів з моменту отримання вимоги, що підтверджується копією вимоги про повернення позики (а. с. 7).
Згідно з трекінгом, відповідач отримав зазначену вимогу 22 квітня 2025 року, однак у визначений строк кошти не повернув, що свідчить про невиконання ним взятих на себе договірних зобов`язань (а. с. 10).
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Частиною 2 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
Якщо наявний факт існування розписки або договору, у який позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом це свідчить про реальний характер договору позики, ключовим є зміст цього документу.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у постановах від 05 вересня 2018 р. у справі № 756/8630/14-ц , провадження № 61-8792св18, від 08 квітня 2021 р. у справі 500/1755/17, провадження 61-1899св20, від 22 вересня 2021 р. у справі № 761/29374/19 та від 16 лютого 2022 р. у справі № 520/19325/18.
Враховуючи наведене, боргова розписка є належним доказом не лише укладення договору позики, а й факту передачі грошових коштів, якщо зі змісту документа вбачається підтвердження отримання коштів позичальником.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
На підтвердження позовних вимог суду надано оригінал розписки від 25.04.2015 року, власноручно підписаної відповідачем.
Таким чином, позивачем належним чином виконані умови договору позики, тоді як відповідачем отримані грошові кошти в передбачені строки не повернуті, внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість за договором позики зі сплати боргу.
Крім того, змістом розписки від 25.04.2015 року передбачено обов`язок відповідача сплачувати проценти за користування позиковими коштами у розмірі 250 євро щомісячно.
При цьому представником позивача у позовній заяві помилково вказано відсотки у розмірі 15 000 доларів США, замість 15 000 євро.
Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Водночас суд вважає, що зазначення валюти процентів як доларів США є очевидною технічною опискою, оскільки зі змісту боргової розписки вбачається, що розмір процентів сторонами погоджено саме у євро, а розрахунок позивача (250 ? 12 ? 5) відповідає сумі 15 000 євро, а не доларів США. При цьому сума 15 000 доларів США є меншою ніж 15 000 євро.
За таких обставин суд дійшов висновку, що стягнення процентів у сумі 15 000 доларів США не призводить до виходу суду за межі заявлених вимог та відповідає дійсному змісту спірних правовідносин між сторонами.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підставі викладено, суд приходить до висновку що, відповідач ОСОБА_2 не виконав за договором позики обов`язку по поверненню суми боргу, має прострочену заборгованість, що у свою чергу порушує права позивача ОСОБА_1 , а отже позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджений сплачений судовий збір у сумі 15 745,60 грн. (а. с. 4, 13).
Щодо вимог позивача про стягнення із відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000 грн. суд констатує наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Велика Палата Верховного Суду висловила наступну правову позицію у постанові від 19 лютого 2020 р. № 14-382цс19.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23- рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. 
Судом досліджено ордер на надання правничої допомоги (а. с. 77), фіскальний чек (а. с. 78-79), договір про надання послуг представника в цивільній справі від 16 квітня 2025 року (а. с. 80-81), розрахунок гонорару за надання правової допомоги (а. с. 82), акт здачі-приймання наданих послуг за договором без номера від 16 квітня 2025 року про надання послуг (а. с. 83), квитанцію до прибуткового касового ордера № 01 від 23 лютого 2026 року (а. с. 84).
Отже, проаналізувавши надані документи та вищенаведені норми законодавства, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу – гонорару є розумним, співмірним із складністю даної категорії справ та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих послуг, його досвідом.
У зв`язку з наведеним, суд вважає, що відшкодування позивачу ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою адвоката, підлягає в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 526, 530, 625, 1046-1049 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 137, 141, 258-259, 263-265, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд
вирішив:
Позов ОСОБА_1 , мешканки АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , до ОСОБА_2 , мешканця АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , про стягнення грошових коштів – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 53 500 (п`ятдесят три тисячі п`ятсот) доларів США та 10 000 (десять тисяч) євро.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 15 745 (п`ятнадцять тисяч сімсот сорок п`ять) гривень 60 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення складено 19 травня 2026 року. 

Суддя:	  	Лайош ГАЛ