Справа № 712/8692/24
Провадження № 2/712/127/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2026 року м. Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого/судді - Троян Т.Є.
при секретарі - Чумак Д.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на спільне майно подружжя, 

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на спільне майно подружжя.
ОСОБА_1 у позовній заяві зазначила, що з початку 1993 року вона проживала з ОСОБА_4 по день його смерті, однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, внаслідок чого відкрилася спадщина на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Постійне проживання та спільне ведення господарства, в тому участь спільними зусіллями та коштами позивачки та ОСОБА_2 у добудові та переобладнанні для подальшого комфортного проживання вказаної квартири є підставою для виникнення у неї з померлим ОСОБА_5 права спільної сумісної власності на вказану квартиру. 
У зв`язку із чим вона 26.04.2024 року звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 . Спадкова справа була заведена за заявою рідного брата ОСОБА_4 - ОСОБА_2 ,який є відповідачем по даній справі та не визнає майнові права позивачки на спірну нерухомість. 
За вказаних обставин ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що ОСОБА_1  та ОСОБА_4  проживали однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з початку 1993 року по день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 71/200 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси Ватажок-Сташинської А.В. від 23.07.2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси Ватажок-Сташинської А.В. від 26.11.2024 року призначено у даній цивільній справі оціночно-будівельну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: На скільки у грошовому та частковому виразі збільшилася у своїй цінності квартира за адресою: АДРЕСА_1 у результаті здійснення добудов та ремонтів квартири у вигляді прибудови, узаконеної рішенням Соснівського райвиконкому №299 від 27.07.1994 року, враховуючи, що датою оцінки квартири АДРЕСА_2 а без поліпшень (до приведення ремонтних робіт в квартирі та до початку проведення будівельних робіт по зведенню прибудови) є 29.04.1983, та датою оцінки квартири з поліпшеннями (після проведення ремонтних робіт в квартирі та зведення прибудови) є 12.05.2008?
У подальшому 25.04.2025 до суду від Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, якому доручено проведення експертизи, надійшов висновок експерта від 18.04.2025 №727/24-23 за результатами проведеної судової будівельної експертизі у цивільній справі, 29.04.2025 року провадження у справі поновлено.
Наказом голови Соснівського районного суду м. Черкаси № 29-о від 02.07.2025 року суддя Ватажок-Сташинська А.В. відрахована зі штату суду у зв`язку із закінченням терміну відрядження.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Троян Т.Є.
В матеріалах справи міститься відзив, в якому відповідач та його адвокат повністю заперечують проти позову та його доводи викладають під час вступної промови в судовому засіданні.
Позивачка скерувала відповідь на відзив, яку разом із позовом детально виклала при оголошенні своєї промови в судовому засіданні.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 04.09.2025 року закрито підготовче провадження по справі.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її адвокат Дрига Л.В. позов підтримали просили задовольнити. Позивачка пояснювала, що вона зустрічалась с померлим ОСОБА_4 до 1992 року. В подальшому вони вирішили проживати разом, як родина за адресою АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_2 на той час практично не мав доходів, переважно за кошти ОСОБА_1 вони начали добудову та переобладнання для подальшого комфортного проживання вказаної квартири, весілля в силу певних сімейних обставин відкладали. У 1998 році до них переїхала мати спадкодавця - ОСОБА_6 , за якою ОСОБА_1 допомогала доглядати до 2006 року, також з ними проживав син ОСОБА_3 - ОСОБА_7 . Проживання у спірний період можуть підтвердити сусіди, які є свідками по справі. Квитанції про придбання будівельних матеріалів у позивачки зберіглися. Позивачка зазначила, що кошти заробляла на будівельних работах у м.Москва протягом 1992-1994 р.р. та всі витрачала на будівництво та поліпшення квартири, в якій вони проживали. Оскільки за час проживання вартість квартири за адресою: АДРЕСА_1 істотно збільшилася був створений новий об`єкт нерухомості, який був прийнятий в експлуатацію 27.07.1994 року, за рахунок як власних коштів позивачки так і її трудової діяльності, то позивачка набула право на її частину. Так, висновком судового експерта від 18.04.2025 №727/24-23 за результатами проведеної судової будівельної експертизі у цивільній справі вказано, що збільшення вартості квартири відбулося на 78 844, 00 гривень, що в частковому виразі складає 71/100, отже є підстави для встановлення факту спільного проживанняя зі спадкодавцем в період з 1993 по 16.01.2024 рік та визнання за позивачкою 71/200 частини вказаної квартири, тобто прибудови. При цьому, просили суд не брати до уваги докази, надані відповідачем- довідки про склад сім`ї від 25.08.2004 та 21.07.2006 року, оскільки відповідачем не були надані оригінали для їх огляду судом. 
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , та його адвокат - Хмельницька Л.М. заперечували проти позову, просили відмовити. Відповідач вказував, що постійно підтримував дуже міцні сімейні стосунки з померлим братом, вони часто спілкувалися, приїздили один до одного в гості тощо. Разом із покійним братом ОСОБА_4 постійно проживала їх мати ОСОБА_6 з 1998 року по день своєї смерті в 2006 року, а також син ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , який помер 2007 року. Позивачка почала спільно проживати з ОСОБА_2 лише після смерті матері та сина ОСОБА_7 - з кінця 2007 року. Додатково вказували, що спадкодавець  ОСОБА_4 отримав комунальну квартиру приблизно в 1970-х років і проживав там зі своєю сім?єю, а потім в 1983 році розірвав шлюб зі своєю дружиною ОСОБА_8 , квартира була поділена між бувшим подружжям, після чого відразу ж почав добудовувати його, оскільки проживав разом з сином, а потім мав намір забрати до себе проживати і матір ОСОБА_6 . Відповідач зазначав, що у проведенні ремонтних робіт та будівництві добудови він також брав активну участь, за власні кошти купував різні будівельні матеріали, безпосередньо виконував різного роду будівельні роботи тощо. При цьому, в той час позивачка ОСОБА_1 , з його братом не проживала. Водночас, орієнтовно до 2000-го року позивачка проживала по-сусідству, з громадянином ОСОБА_9 , як дружина та чоловік в його квартирі по АДРЕСА_3 .
Обставини щодо непроживання позивачки з ОСОБА_2 у спірний період можуть підтвердити свідки. Крім того, позивачка ОСОБА_1 ніяким чином не могла приймати участь у здійсненні добудови ОСОБА_4 вказаної квартири АДРЕСА_4 , оскільки він почав робити добудову в 1983 році, після розірвання шлюбу зі своєю дружиною ОСОБА_8 та поділом з нею вказаною квартирою, а потім відразу розпочав будівництво. Вже після здійснення всіх будівельних робіт він приватизував цю квартиру на підставі рішення Соснівського райвиконкому №299 від 27.07.1994 року.
Позивачка ОСОБА_1 почала проживати з спадкодавцем вже після здійснення ним добудови та приватизації цієї спірної квартири з 2007 року, а отже ніяким чином не мала змоги приймати участь у здійсненні будівельних та інших опоряджувальних роботах та в покращенні стані цієї спірної квартири тощо, а отже в неї відсутні будь-які законні вимоги щодо встановлення факту що має юридичне значення про те, що вона та брат відповідача - ОСОБА_4 проживали однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з початку 1993 року по 16.01.2024 року, та визнання квартири АДРЕСА_4 спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а також визнання за ОСОБА_1 права власності на частину прибудови квартири за вказаною адресою.
Зазначали, що позивачкою ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що вона з 1993 року по день смерті ОСОБА_4 проживаючи разом з ним брала участь у витратах на проведення добудови, ремонтних робіт, участі в утриманні спірної квартири тощо, а також не надано доказів постійного її проживання з ОСОБА_2 у вказаний період часу та ведення з ним спільного сімейного бюджету, господарських та інших побутових справ. Позивачка ОСОБА_1 ніколи до 2007 року не проживала, та ніколи і не була зареєстрована у спірній квартирі мого брата по АДРЕСА_1 , а постійно була і на даний час залишається зареєстрованою у своєму будинку по АДРЕСА_5 .
Надання до суду позивачкою ОСОБА_1 , на думку відповідача, копії своєї трудової книжки, довідок про заробітну плату для обчислення пенсії, тощо також не можуть свідчити про прийняття нею реальної участі у здійсненні добудови до зазначеної квартири разом з ОСОБА_2 , оскільки вона працювала на різних підприємствах прибиральницею, тобто мала некваліфіковану та низькооплачувану роботу, в цілому її зарплата складала 1388 грн. (довідка про заробітну плату для обчислення пенсії №12 від 24.06.2024 року), а в 2006 році вже звільнилася з роботи і ніде більше не працювала, що підтверджується відповідними записами в її трудовій книжці, за період часу з 1992 по 1996 рік, а до брата перейшла проживати лише в 2007 році.
Просили не брати до уваги квитанції про придбання будівельних матеріалів (датовані 1993р.), що надані позивачкою, оскільки вони не містять інформації кому видані, відсутні належні докази оплати за товар та подальшого використання в процесі будівництва спірної добудови до квартири. 
Додатково наголошували, що відповідно до розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року №2947-III, цей Кодекс набрав чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов?язків, що виникли після набуття ним чинності. Положення Кодексу законів про шлюб та сім?ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім?єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому, встановлення факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. При цьому, Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01.01.2004 року, таких норм не містив. Отже, вказаний факт може бути встановлений лише з 01.01.2004 року (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2024 року у справі №755/20288/21 (провадження №61-14261с623).
Допитані у судовому засіданні свідки пояснили таке.
Свідок ОСОБА_10 повідомила, що ОСОБА_1 почала з`являтися у будинку ОСОБА_2 після смерті його матері десь у 2006 році. Добудову до квартири ОСОБА_2 допомагали будувати сусід ОСОБА_11 та чоловік свідка. На момент, коли ОСОБА_1 почала проживати у будинку, добудову вже було завершено.
Свідок ОСОБА_12 пояснила, що спочатку ОСОБА_2 проживав разом із матір`ю. Станом на 2003 рік добудову вже було завершено, однак ОСОБА_1 під час будівництва там не проживала. За словами свідка, проживати у будинку вона почала після смерті матері ОСОБА_2 у 2006 році.
Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснив, що був знайомий із ОСОБА_2 , разом із ним їздив на роботу до колгоспів та у 1991-1994 роках допомагав йому у будівництві спірної прибудови до квартири. Також для виконання робіт наймали інших осіб. За словами свідка, ОСОБА_1 у 1990-х роках разом із ОСОБА_2 не проживала, а з`явилася пізніше - орієнтовно у 2003-2004 роках, при цьому постійно проживати почала після смерті матері ОСОБА_2 у 2006 році. Їжу робітникам готувала перша дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_14 . Також свідок зазначив, що спочатку ОСОБА_2 зареєстрував у квартирі племінницю ОСОБА_15 , однак згодом зняв її з реєстрації у зв`язку зі змінами законодавства.
Свідок ОСОБА_16 пояснила, що є сусідкою та проживає у АДРЕСА_6 . Вона була знайома із родиною померлого ОСОБА_2 , а згодом його дружина почала проживати окремо. Після цього до домоволодіння почали завозити будівельні матеріали, а ОСОБА_1 , за словами свідка, вже хазяйнувала у будинку ОСОБА_2 , ходила звідти на роботу та поверталася як додому. Разом із тим точний період, коли це відбувалося, свідок пригадати не змогла.
Свідок ОСОБА_17 пояснив, що є сусідом сторін та підтвердив факт спільного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . За його словами, вони проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, починаючи з 1993 року, коли здійснювали будівництво прибудови, і до смерті спадкодавця у 2024 році. Свідок зазначив, що позивачка у 1990-х роках їздила до Москви на заробітки, а отримані кошти витрачала на будівництво, ремонти та утримання домоволодіння. Також пояснив, що ОСОБА_1 самостійно виконувала окремі ремонтні роботи, підтримувала двір у належному стані та займалася його благоустроєм. За словами свідка, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 постійно перебували разом і називали одне одного чоловіком та дружиною.
Крім того, свідок поставив під сумнів показання свідка ОСОБА_13 , зазначивши, що останній, 1966 року народження, у період будівництва прибудови був надто молодим та, на думку свідка, не займався будівельними роботами. За словами ОСОБА_17 , прибудову допомагали будувати друзі-спортсмени ОСОБА_2 , а не ОСОБА_13 . Також свідок зазначив, що ОСОБА_12 придбала квартиру по сусідству лише у 2003 році, а ОСОБА_10 проживає поруч із 2002 року, у зв`язку із чим, на його думку, вони не могли бути очевидцями будівництва спірної прибудови.
Свідок ОСОБА_18 пояснила, що є сусідкою та підтвердила факт спільного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з 1990-х років, а також проведення будівництва прибудови, зокрема кімнат та коридору на першому поверсі і кімнат на другому поверсі. За словами свідка, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно перебували разом, а коли ОСОБА_1 працювала на подвір`ї, ОСОБА_2 знаходився поруч та іноді допомагав їй. Свідок вважала їх сім`єю, а ОСОБА_2 , зі слів свідка, називав ОСОБА_1 дружиною.
Свідок ОСОБА_19 повідомила, що є дочкою ОСОБА_1 та проживає у с. Ступичне Катеринопільського району Черкаської області. За її словами, ОСОБА_1 ще до 1993 року проживала разом із ОСОБА_2 у його домоволодінні, допомагала у будівництві та особисто придбавала будівельні матеріали. У 1992-1994 роках ОСОБА_1 їздила до Москви на заробітки, а отримані кошти витрачала на будівництво. Свідок також пояснила, що ОСОБА_2 вважав її матір своєю дружиною, допомагав її родині, вони разом приїздили у гості до села та допомагали по господарству. На думку свідка, її мати та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю та підтримували добрі сімейні стосунки.
Заслухавши думку сторін, їх представників, пояснення свідків, експерта, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації Соснівського райвиконкому 06.04.1993 року набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до матеріалів інвентарної справи КП «ЧОО БТІ» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , досліджених у судовому засіданні та копії яких долучені до матеріалів справи, протягом 1993-1994 років загальна площа квартири змінилася з 29,8 кв.м до 76,1 кв.м, а житлова площа - з 10,6 кв.м до 44,9 кв.м унаслідок добудови житлової прибудови відповідно до рішення Соснівського райвиконкому № 299 від 27.07.1994 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно з відповіддю Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси від 29.04.2026 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебував у шлюбі з ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у період з 12.10.1974 року по 08.01.1983 року.
Актових записів про шлюб щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси не виявлено.
Як зазначає позивачка ОСОБА_1 , вона з 1993 року до дня смерті ОСОБА_2 постійно проживала без реєстрації у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначене також підтвердили свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_21 , ОСОБА_12 в судовому засіданні та підписавши акт від 21.06.2024 року. 
Позивачка також вказує, що у період 1993-1994 років за рахунок добудови змінилася площа квартири, а в подальшому проводилися додаткові будівельні та опоряджувальні роботи, які, за її твердженням, вони зі спадкодавцем виконували спільно, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах. При цьому позивачка зазначає, що більшу частину фінансових витрат на будівництво та ремонт вона здійснювала за рахунок власних доходів, оскільки ОСОБА_2 , зі слів позивачки, фактично не працював.
У подальшому ОСОБА_1 26.04.2024 року , а рідний брат померлого - ОСОБА_2 - 19.01.2024 року подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .
У зв`язку зі зверненням ОСОБА_1 до суду, відкриттям провадження у даній справі та набуттям спірним майном статусу предмета судового спору, свідоцтво про право на спадщину не видавалося.
Таким чином, із заявами про прийняття спадщини звернулися рідний брат спадкодавця - відповідач ОСОБА_2 , який є спадкоємцем другої черги за законом відповідно до статей 1258, 1262 ЦК України, а також позивачка ОСОБА_1 , яка посилається на проживання зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу та, у зв`язку з цим, заявляє про наявність у неї права на частку у праві власності на квартиру, створену (поліпшену) спільною працею та коштами зі спадкодавцем.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивачка зазначає, що з початку 1993 року проживала зі спадкодавцем як чоловік та жінка, вони вели спільне господарство, мали спільний побут та спільний бюджет.
Велика Палата Верховного Суду у справі про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ (справа № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20) зробила наступні висновки: «позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення в таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, тому заявлення окремо вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. 
Обґрунтування позиції щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження суд має навести в мотивувальній частині рішення, а в резолютивній - зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог. Встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спорі про поділ майна є підставою позову, а не самостійним способом захисту прав подружжя в такому спорі, який підлягає формулюванню як самостійна вимога.».
Відповідно до частини другої статті 6 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.
1 січня 2004 року набрав чинності Сімейний кодекс України (далі - СК України), яким унормовано, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (стаття 3 СК України).
В силу частини першою статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
Схожі за змістом норми сформульовані у статті 60 чинного СК України.
Із положень частини першої статті 24 КпШС України слідує, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Аналогічні положення містяться у частині першій статті 57 СК України.
Згідно зі статтею 100 ЦК Української РСР 1963 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) в особистій власності громадян може бути майно, призначене для задоволення її матеріальних і культурних потреб. Кожний громадянин може мати в особистій власності трудові доходи і заощадження, жилий будинок (або частину його) і підсобне домашнє господарство, предмети домашнього господарства і вжитку, особистого споживання і комфорту.
За змістом статті 112 ЦК Української РСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу статті 89 ЦПК України слідує, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сім`ю можуть створити чоловік і жінка, які не перебувають у шлюбі, однак між ними існують відносини, притаманні подружжю.
Такі відносини характеризуються, зокрема, спільним проживанням, веденням спільного господарства, наявністю у сторін спільного бюджету, проведенням спільних витрат, придбанням майна в інтересах сім`ї, наявністю між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2021 року (справа №204/6931/20) зазначив, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Водночас у цій постанові Верховний Суд звернув увагу на те, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. (постанова Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16).
За загальним правилом усе майно, яке набуте подружжям за час перебування у шлюбі, є його спільною сумісною власністю.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Для визнання спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Водночас майно, придбане одним із подружжя до шлюбу чи за час шлюбу але за кошти, що належали йому особисто, чи на підставі договору дарування або в порядку спадкування є особистою приватною власністю цього подружжя та не підлягає поділу.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 12 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (в редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в пункті 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».
Із роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», слідує, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір часки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.
Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, ця особа має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без визначення ступеня її участі працею та коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання за нею права власності на половину спірного майна.
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 25 грудня 2013 року (справа № 6-135цс13) і від 11 березня 2014 року (справа № 6-211цс14), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
Підтримавши вказаний правовий висновок, Верховний Суд у постанові від 1 червня 2022 року (справа №127/2073/20) зазначив, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.
Відповідно до Висновку експерта від 18.04.2025 №727/24-23 за результатами проведеної судової будівельної експертизі Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, якому доручено проведення експертизи: станом на 12.05.2008 цінність квартири за адресою: АДРЕСА_1 у результаті здійснення добудов та ремонтів квартири у вигляді прибудови, узаконеної рішенням Соснівського райвиконкому №299 від 27.07.1994 року, враховуючи, що датою оцінки квартири АДРЕСА_2 а без поліпшень (до проведення ремонтних робіт в квартирі та до початку проведення будівельних робіт по зведенню прибудови) є 29.04.1983, та датою оцінки квартири з поліпшеннями (після проведення ремонтних робіт в квартирі та до початку проведення будівельних робіт по зведенню прибудови) є 12.05.2008, збільшилася на 78844,0 (сімдесят вісім тисяч вісімсот сорок чотири) гривні, що у частковому виразі складає 71/100 частину квартири «2а». Експерт звертає увагу, що вартість квартири визначена на підставі визначеної відновної вартості будівель, в яких розташовані її приміщення, з врахуванням параметрів досліджуваної квартири за станом на 29.04.1983 та на 12.05.2008, а датою порівняння прийнято 12.05.2008, оскільки станом на зазначену дату наявна інформація про будівлю житлового будинку Б-1та прибудови «б-7» і «БI -ІІ», а інформація про грошову одиницю та коефіцієнти приведення вартості об?єкта на дату порівняння є обґрунтованою, а станом на 29.04.1983 ринок нерухомості взагалі не існував, а різниця у вартості грошової одиниці на дати оцінки є суттєвою та неоднозначною (відсутні чіткі алгоритми приведення гривні до карбованців).
В судовому засіданні експерт Рубель А.В. підтвердив висновки, зазначивши, що різниця у вартості грошової одиниці на дати оцінки 29.04.1983 та 12.05.2008 обумовлена різними тенденціями на ринках нерухомості, у 1983 році не була ще введена національна валюта гривня, ринок нерухомості фактично не сформувався, а пряме співставлення вартості об`єкта на вказані дати є неможливим. Експерт також пояснив, що визначення вартості квартири здійснювалося на підставі визначеної відновленої вартості будівель з урахуванням параметрів досліджуваної квартири станом на відповідні дати та приведенням вартості до дати порівняння - 12.05.2008.
Оцінивши висновок експерта від 18.04.2025 №727/24-23 у сукупності з іншими доказами у справі, суд приходить до висновку, що сам по собі зазначений висновок не підтверджує участі позивача власними коштами у здійсненні добудови та поліпшень спірної квартири, а лише встановлює факт збільшення вартості об`єкта нерухомості внаслідок проведених будівельних робіт і ремонтів.
Судом також враховано, що представником відповідача 29.05.2025 було заявлено клопотання про призначення у справі додаткової судової оціночно-будівельної експертизи для визначення ринкової вартості домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та ринкової вартості прибудови до зазначеної квартири, проведення якої просили доручити експерту Черкаського відділення КНДІСЕ. Разом з тим у подальшому сторона відповідача від вказаного клопотання відмовилась, у зв`язку з чим відповідна експертиза судом не призначалася.
Суд зазначає, що показання допитаних у судовому засіданні свідків щодо часу початку спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ведення ними спільного господарства, а також участі ОСОБА_1 у будівництві спірної добудови є суперечливими та неузгодженими між собою.
Так, частина свідків зазначала, що ОСОБА_1 почала проживати разом із ОСОБА_2 лише після 2003-2006 років, тобто вже після завершення будівництва прибудови, тоді як інші свідки вказували на їх спільне проживання ще з початку 1990-х років та участь ОСОБА_1 у фінансуванні та виконанні будівельних робіт.
За таких обставин показання свідків підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами у справі та самі по собі не можуть бути достатньою підставою для висновку про доведеність факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю у період будівництва спірної добудови, а також участі ОСОБА_1 у її спорудженні.
При цьому, як вже було зазначено, на момент виникнення зазначених відносин правове регулювання сімейних відносин здійснювалось нормами Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР, який передбачав, що права та обов`язки подружжя виникають виключно з моменту державної реєстрації шлюбу, а проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжувало правових наслідків, притаманних подружжю, у тому числі щодо майнових та спадкових прав.
Посилання позивачки на обґрунтованість позову суперечать фактичним обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам. Належних та допустимих доказів, які б достовірно підтверджували спільне проживання сторін саме у період будівництва прибудови та спільне здійснення її будівництва, матеріали справи не містять.
Так, наявні в матеріалах справи копії довідок про склад сім`ї, датованих 1993 та 1994 роками, не містять відомостей про ОСОБА_1 як члена сім`ї ОСОБА_2 . Разом із тим оригінали зазначених довідок суду не надано.
Крім того, матеріали справи містять квитанції про придбання будівельних матеріалів у 1993 році, однак із їх змісту неможливо встановити особу покупця, продавця, а також зв`язок таких придбань саме з будівництвом спірної прибудови. Вказані документи не містять відомостей, які б підтверджували придбання будівельних матеріалів саме ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 , або придбання таких матеріалів ними спільно у зазначений період.
Інші докази щодо участі ОСОБА_1 у будівництві спірної добудови у матеріалах справи відсутні.
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 , надаючи усні та письмові пояснення, демонструвала обізнаність щодо подробиць особистого життя ОСОБА_2 у спірний період, що може свідчити про наявність між ними близьких стосунків та її приналежність до кола його сімейного спілкування. Водночас, сама по собі така обізнаність не є належним та достатнім доказом проживання однією сім`єю саме у період будівництва спірної добудови та участі у її спорудженні.
Отже, набуття ОСОБА_1 права власності на частину добудови до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , позивачкою не доведено, а тому її позовні вимоги про визнання права власності задоволенню не підлягають.
Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).
Так, ч.1 ст.15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Частинами 1, 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 2 ст.141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України).
Так, відповідно до наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що відповідачем понесені судові витрати на надання правничої допомоги.
З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 під час судового розгляду справи судом першої інстанції здійснювала адвокат Хмельницька Людмила Миколаївна, яка на підтвердження повноважень представника надала суду копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №491 від 16.07.2012, ордер на надання правничої допомоги та договір про надання правничої допомоги №б/н від 16.06.2025.
На підтвердження розміру оплати винагороди надані квитанції до прибуткового касового ордеру від 16.06.2025 на суму 10000 грн., від 08.05.2026 на суму 3000 грн., від 24.12.2025 на суму 7500 грн., акт приймання-передачі наданих послуг від 08.05.2026 до договору про надання правничої допомоги від 16.06.2025, відповідно до якого розмір послуг адвоката склав 20500,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009 року, справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/WestAllianceLimited» проти України» від 02.06.2014 року, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Приймаючи до уваги зазначене вище, з врахуванням розумності та справедливості, суд вважає, що заявлений представником відповідача розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача, є співмірним з обсягом фактично виконаних процесуальних дій, а отже підлягає стягненню в сумі 20500,00 гривень з позивачки ОСОБА_1 .
Частиною 2 ст.141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою  ОСОБА_1 судові витрати, зокрема зі сплати судового збору, витрат на проведення експертизи та на правничу допомогу, покладаються на позивача та залишаються за ним.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 77, 79, 80, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на спільне майно подружжя - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 20 500 гривень витрат на правничу допомогу. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлений 18.05.2026 року.

Головуючий Т.Є.Троян