Справа № 161/19421/25  Провадження №11-кп/802/334/26 	Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1 	
  	Доповідач :                 ОСОБА_2 	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року          місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді – ОСОБА_2 ,
суддів – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
з участю секретаря – ОСОБА_5 ,
прокурора – ОСОБА_6 ,
захисника – адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого – ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 12025030580002066 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2026 року щодо  ОСОБА_10 ,
В С Т А Н О В И В:
Вказаним вироком суду  ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець села Кульчин, Ківерцівського району, Волинської області, зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою освітою, не одружений, не працюючий, раніше не судимий,
засуджений за ч.2 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, без конфіскації майна.
На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбуття призначеного йому покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 (два) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Вироком вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат та цивільного позову.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що він 25 липня 2025 року, у період часу орієнтовно із 02 години 30 хвилин по 02 годину 45 хвилин, реалізуючи умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, а саме автомобілем марки «Volkswagen» моделі «LT», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 », законним володільцем якого є ОСОБА_12 шляхом проникнення через паркан на територію домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , за допомогою ключа запалювання, який знаходився у вищевказаному автомобілі, незаконно заволодів вищевказаним автомобілем, а саме здійснив запуск двигуна та керуючи автомобілем розпочав ним рух в напрямку вулиці Центральної, що у селі Кульчин, Луцького району, Волинської області, тим самим незаконно заволодів, всупереч волі законного володільця даним транспортним засобом, вартість якого становить 344 163,40 грн., внаслідок чого спричинив потерпілому майнової шкоди на вказану суму.
В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним у зв`язку із істотним порушенням вимог КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Вказує на те, що оскаржуваний вирок не містить переконливого обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для призначення покарання без реального його відбування. Зазначає, що формулювання обвинувачення ОСОБА_8 , яке визнано судом доведеним, в частині короткого викладу тексту диспозиції кримінально-правової норми, передбаченої ч.2 ст.289 КК України, не відповідає обвинуваченню, викладеному в обвинувальному акті і є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, без конфіскації майна. У мотивувальній частині вироку при накладенні юридичної формули обвинувачення за ч.2 ст.289 КК України вказати про визнання доведеною вини ОСОБА_8 у незаконному заволодінні транспортним засобом, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, вчиненому з проникненням у сховище. На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання ОСОБА_8 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 25.07.2025 по 26.07.2025 з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення. У строк покарання ОСОБА_8 зарахувати строк його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 27.07.2025 по 25.09.2025, виходячи із передбаченого ч.ч.1,7 ст.72 КК України співвідношення, що три дні цілодобового арешту відповідають одному дню позбавлення волі. У решті вирок залишити без змін.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду та доводи апеляційної скарги, прокурора, яка апеляційну скаргу підтримала, просила скасувати вирок суду та ухвалити новий, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які апеляційну скаргу заперечували і просили вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
За змістом положень ч.1 та ч.2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що до обвинуваченого безпідставно застосовано положення ст.75 КК України є необґрунтованими.
Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Положеннями ст.414 КПК України регламентовано, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Приписами ст.75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 , а також звільняючи його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.
Звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, суд першої інстанції виходив з обставин, які враховувалися при визначенні виду й розміру покарання, а саме те, що останній раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, має постійне місце проживання, частково відшкодував завдані збитки потерпілому, при цьому потерпілий просив суд суворо не карати обвинуваченого та не позбавляти волі, крім того, ОСОБА_8 зобов`язався відшкодувати завдані збитки, а також зобов`язався дотримуватись бездоганної поведінки в подальшому.
Обвинувачений ОСОБА_8 і після ухвалення оскаржуваного вироку продовжив відшкодовувати потерпілому завдану шкоду, що підтверджується розпискою потерпілого ОСОБА_12 від 07.05.2026, згідно якої він отримав від ОСОБА_8 40000 гривень. 
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , суд обґрунтовано визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове відшкодування матеріальної шкоди.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
На підставі вказаних обставин місцевий суд прийшов до висновку про можливість застосувати щодо основного покарання призначеного обвинуваченому положення ст.75 КК України.
Врахувавши зазначені пом`якшуючі покарання обставини, з урахуванням даних про особу винного, його ставлення до вчиненого, посткримінальну поведінку обвинуваченого, суд першої інстанції обґрунтовано застосував щодо ОСОБА_8 інститут звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.
Таке покарання, на думку суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого  ОСОБА_8 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.
Апеляційний суд вважає, що наведена сукупність обставин та даних про особу обвинуваченого дає обґрунтовані підстави дійти висновку, що визначена ОСОБА_8 форма відбування покарання є справедливим та виваженим заходом примусу, а також, що вона забезпечить його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Що стосується доводів прокурора про те, що місцевий суд безпідставно у строк покарання не зарахував ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення та термін його перебування під цілодобовим домашнім арештом то вони є слушними з огляду на таке.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом в строк покарання у разі засудження особи до позбавлення волі день за день.
Так, ОСОБА_8 було затримано 25.07.2025 в порядку ст.208 КПК України.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.07.2025 щодо ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Цією ж ухвалою ОСОБА_8 звільнено з-під варти в залі суду.
Таким чином, на підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання ОСОБА_8 необхідно зарахувати строк перебування під вартою, а саме з 25.07.2025 по 26.07.2025 включно з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення.
Крім того, згідно з ч.7 ст.72 КК України суд зобов`язаний зарахувати строк перебування під домашнім арештом у строк покарання.
Таким чином, ОСОБА_8 слід зарахувати в строк покарання термін його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 27.07.2025 по 25.09.2025 включно, із розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає три дні цілодобового домашнього арешту.
Доводи прокурора про те, що формулювання обвинувачення ОСОБА_8 , яке визнано судом доведеним, в частині короткого викладу тексту диспозиції кримінально-правової норми, передбаченої ч.2 ст.289 КК України, не відповідає обвинуваченню, викладеному в обвинувальному акті є обгрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до вимог п.3 ч.2 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Частиною 1 статті 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Луцький міськрайонний суд Волинської області, дослідивши докази та матеріали кримінального провадження, визнав доведеним обвинувачення ОСОБА_8 за ч.2 ст.289 КК України за обставинами, інкримінованими в обвинувальному акті, однак неправильно виклав зміст формулювання обвинувачення за ч.2 ст.289 КК України, у вчиненні якого визнав доведеною винуватість ОСОБА_8 .
Зі змісту обвинувального акта вбачається, що органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, вчинене з проникненням у сховище.
Однак, суд дослідивши докази та матеріали кримінального провадження, визнав доведеним вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України за обставинами інкримінованими в обвинувальному акті. 
Проте, при формулюванні та визнанні доведеною юридичної формули вказаного кримінального правопорушення у вироку вказав про доведення вини ОСОБА_8 у незаконному заволодінні транспортним засобом.
При цьому, у вироку не наведено будь-яких мотивів, з яких суд прийняв рішення зміну обсягу обвинувачення та виключення ознак «вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, вчинене з проникненням у сховище» з формулювання правової кваліфікації дій ОСОБА_8 .
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що слід визнати доведеною вину ОСОБА_8 у незаконному заволодінні транспортним засобом, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, вчиненому з проникненням у сховище.
З огляду на вищевикладене, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, а оскаржуваний вирок – скасувати та згідно положень ст.420 КПК України ухвалити новий вирок з вищенаведених підстав.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 420 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 – задовольнити частково.
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2026 року щодо  ОСОБА_8 – скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким визнати доведеною вину ОСОБА_8 у незаконному заволодінні транспортним засобом, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, вчиненому з проникненням у сховище.
На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання ОСОБА_8 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 25.07.2025 по 26.07.2025 включно з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення.
Також на підставі ч.7 ст.72 КК України у строк покарання ОСОБА_8 зарахувати термін його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 27.07.2025 по 25.09.2025 включно, із розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає три дні цілодобового домашнього арешту.  
В решті вирок суду – залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Головуючий

Судді: