КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження 
№ 22-ц/824/6486/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2026 року місто Київ
справа № 756/2195/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А.
за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києвавід 15 грудня 2025 року та за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 31 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Аудиторська фірма «Аналітик» про поділ майна подружжя та за об`єднаним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародний бізнес центр» про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ПрАТ «Аудиторська фірма «Аналітик» про поділ майна подружжя та за об`єднаним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Міжнародний бізнес центр» про поділ майна подружжя.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 22 квітня 2022 року накладено арешт на земельну ділянку площею 9,4 га, кадастровий номер 5320688100:00:013:0001, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Глобинський район, Святилівська сільська рада, яка належить ОСОБА_1 на праві власності.
Накладено арешт на:
автомобіль ГАЗ-САЗ 3508 4250 1992 року, який належить ОСОБА_1 на праві власності;
автомобіль Street Food ПТ-013 2015 року, який належить ОСОБА_1 на праві власності;
автомобіль ГАЗ 33021 2445 2000 року, який належить ОСОБА_1 на праві власності;
автомобіль Mercedes-Benz Vito 113 CDI 2143 2011 року, який належить ОСОБА_1 на праві власності.
09 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з заявою про скасування заходів забезпечення позову, в якій просив скасувати арешт, який накладений на земельну ділянку площею 9,4 га, кадастровий номер 5320688100:00:013:0001, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Глобинський район, Святилівська сільська рада.
Заяву обґрунтовував тим, що рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 20 листопада 2025 року вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку розміром 9,4 га, кадастровий номер:5320688100:00:013:0001.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 15 грудня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.
23 грудня 2025 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову - зняття арешту із земельної ділянки площею 9,4 га, що знаходиться в с. Липове Глобинського (Кременчуцького) району Полтавської області.
Заява мотивована тим, що раніше суд відмовив у знятті арешту із земельної ділянки з посиланням на той факт, що рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 20 листопада 2025 року у справі № 527/2940/24 не набрало законної сили, але станом на 23 грудня 2025 року це рішення набрало законної сили.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 31 грудня 2025 року визнано подання відповідачем ОСОБА_1 повторної заяви про скасування заходів забезпечення позову зловживанням його процесуальними правами та повернуто заяву.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету штраф в розмірі один прожитковий мінімум для працездатних осіб, що становить 3 028 грн.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції від 15 грудня 2025 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що зазначена земельна ділянка 9,4 га належить до особистої приватної власності ОСОБА_1 , що достеменно свідчить про необхідність зняття арешту з цього майна, а також про відсутність підстав застосування арешту ще в 2019 році.
Вказував, що Дарницький районним суд міста Києва повністю залишив поза увагою питання щодо зустрічного забезпечення позову при накладанні арешту на земельну ділянку 9,4 га, як того вимагає ст.154 ЦПК України.
Зазначав, що накладання арешту на земельну ділянку 9,4 га завдало суттєвої шкоди цілісному майновому комплексу включно з об`єктами нерухомості під які відведена ця земельна ділянка рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2016 року.
Посилався на те, що накладання арешту на земельну ділянку повністю зупинило діяльність ТОВ «Гусине», куди внесено до статутного капіталу майновий комплекс вартістю 2 млн. 214 тис. грн. Саме таку вартість цього майна зазначено в заяві позивача. 
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції від 31 грудня 2025 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив скасувати застосований до нього захід процесуального примусу у вигляді штрафу та направити питання щодо розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позову на новий розгляд із обов`язковим дотриманням вимог статті 158 ЦПК України.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції замість дотримання прямого обов`язку розглянути заяву про скасування заходів забезпечення позову у строк, встановлений законом, дійшов помилкового висновку про зловживання ним процесуальними правами.
Вказував, що подання заяви про скасування заходів забезпечення позову є реалізацією передбаченого законом процесуального права та ґрунтується на нових юридично значимих обставинах, а саме набранні законної сили рішенням суду, яким підтверджено його право особистої приватної власності на спірну земельну ділянку. Такі дії не можуть розцінюватися як штучне ускладнення процесу або затягування розгляду справи.
Зазначав, що фактично суд першої інстанції підмінив процесуальний розгляд заяви оціночним судженням, не виконав вимоги закону щодо строків і порядку її розгляду та без належних правових підстав застосував до нього штраф. Такий підхід суперечить завданню цивільного судочинства, принципу пропорційності та праву особи на ефективний судовий захист.
Вказував, що подання заяви про скасування заходів забезпечення позову за наявності нових юридично значимих обставин та з посиланням на спеціальну норму статті 158 ЦПК України є належною формою реалізації процесуального права, а не зловживанням, а тому не може бути підставою для застосування штрафу чи іншого заходу процесуального примусу.
Відзиву на апеляційні скарги не надійшло.
Судове засідання проводилося в режимі відеоконференції.
В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник доводи апеляційних скарг підтримали просили їх задовольнити.
Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг.
Треті особи ПрАТ «Аудиторська фірма «Аналітик» та ТОВ «Міжнародний бізнес центр» у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Постановляючи ухвалу від 15 грудня 2025 року про відмову ОСОБА_1 у скасуванні заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вжиті заходи забезпечення позову до вирішення спору по суті не призведуть до обмеження прав відповідача, а слугуватимуть заходом запобігання можливих порушень прав позивача.
Судом першої інстанції було зазначено, що посилання відповідача ОСОБА_1 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 20 листопада 2025 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та визнано за ним право власності на земельну ділянку розміром 9,4 га, кадастровий номер:5320688100:00:013:0001 суд вважає помилковим, оскільки дана обставина може бути врахована судом під час розгляду справи по суті. Крім того, вищезазначене рішення не набрало законної сили, а тому посилання на нього є безпідставним.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного. 
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з заявою від 09 грудня 2025 року про скасування арешту посилався на наявність рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 20 листопада 2025 року у справі №527/2940/24, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку розміром 9,4 га, кадастровий номер:5320688100:00:013:0001.
Згідно з ч.1 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.
Виходячи з системного аналізу вищевказаних норм вбачається, що скасування заходів забезпечення позову пов`язане не із правомірністю їх вжиття, а із результатом розгляду справи і вирішенням спору по суті, чи залишенням позову без розгляду, або закриттям провадження у справі.
Колегія суддів звертає увагу на те, що суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції в ухвалі від 22 квітня 2022 року задовольняючи частково заяву представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову у даній справі виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на: земельну ділянку площею 9,4 га, кадастровий номер 5320688100:00:013:0001, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Глобинський район, Святилівська сільська рада, яка належить ОСОБА_1 на праві власності; автомобіль ГАЗ-САЗ 3508 4250 1992 року, який належить ОСОБА_1 на праві власності; автомобіль Street Food ПТ-013 2015 року, який належить ОСОБА_1 на праві власності; автомобіль ГАЗ 33021 2445 2000 року, який належить ОСОБА_1 на праві власності; автомобіль Mercedes-Benz Vito 113 CDI 2143 2011 року, який належить ОСОБА_1 на праві власності, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у даній справі, оскільки між сторонами існує невирішений спір щодо поділу майна, яке є предметом арешту.
Варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Суд першої інстанції вірно врахував, що вжиття відповідних заходів забезпечення позову до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав відповідача, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача, враховуючи, що предмет спору ОСОБА_2 є також земельна ділянка площею 9,4 га, кадастровий номер 5320688100:00:013:0001, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Глобинський район, Святилівська сільська рада.
Крім того, судом першої інстанції зазначено, що рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 20 листопада 2025 року не набрало законної сили, а тому посилання на нього є безпідставним.
А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави, визначені у статті 158 ЦПК України для скасування заходів забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що були відсутні підстави застосування арешту ще в 2019 році та залишив поза увагою питання щодо зустрічного забезпечення позову при накладанні арешту на вказану земельну ділянку колегія суддів відхиляє, оскільки ухвала Дарницького районного суду від 22 квітня 2019 року про забезпечення позову не є предметом апеляційного оскарження.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 ухвала Дарницького районного суду від 22 квітня 2019 року про забезпечення позову не оскаржувалася, а відтак, суд апеляційної інстанції не дає оцінку наявності правових підстав для забезпечення позову.
Отже, ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 15 грудня 2025 року постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.
Щодо ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 31 грудня 2025 року, колегія суддів виходить з наступного.
Постановляючи ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 31 грудня 2025 року, суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись до суду з повторною заявою про скасування заходів забезпечення позову з тих же підстав та без надання доказів наявності нових обставин відповідач ОСОБА_1 не керувався завданням цивільного судочинства, а фактично намагався змусити суд переглянути своє рішення, прийняте за результатами розгляду його попередньої заяви про скасування заходів забезпечення позову.
Суд першої інстанції вважав, що подання відповідачем ОСОБА_1 заяви про скасування заходів забезпечення позову є зловживанням процесуальними правами, що є підставою для її повернення та стягнення з відповідача в дохід державного бюджету штрафу в межах санкції, встановленої ч.1 ст.148 ЦПК України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду 23 грудня 2025 року з заявою про скасування арешту, посилався на те, що рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 20 листопада 2025 року у справі №527/2940/24 набрало законної сили.
Дослідженням змісту ухвали суду від 15 грудня 2025 року встановлено, що зазначена обставина як - не набрання рішенням суду законної сили не була підставою для відмови у скасуванні забезпечення позову, оскільки було лише зазначено про статус судового рішення.
В ухвалі за результатами розгляду попередньої заяви про скасування заходів забезпечення позову суд першої інстанції послався на її необґрунтованість в цілому вказуючи, що рішення суду у цивільній справі №527/2940/24 може бути враховане судом лише під час розгляду справи по суті.
За змістом заяви від 23 грудня 2025 року новою обставиною, яка зумовлює необхідність скасування заходів забезпечення позову, є набрання законної сили рішенням суду у справі №527/2940/24, проте доказу на підтвердження цього факту (рішення суду з відміткою про набрання ним законної сили) відповідач не надав, що само по собі свідчить про її завідому безпідставність.
Наведені обставини в своїй сукупності дають достатні підстави вважати, що звертаючись до суду з повторною заявою про скасування заходів забезпечення позову з тих же підстав та без надання доказів наявності нових обставин відповідач ОСОБА_1 не керувався завданням цивільного судочинства, а фактично намагався змусити суд переглянути своє рішення, прийняте за результатами розгляду його попередньої заяви про скасування заходів забезпечення позову.
За загальним правилом цивільного судочинства учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається (пункт 11 частини третьої статті 2, частина перша статті 44 ЦПК України).
За змістом положень цивільного процесуального закону зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню правильного рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.
Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.
Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються на зовні законній юридичній підставі. Механізм зловживання процесуальними правами полягає в тому, що особа, яка бажає мати певний юридичний результат, вчиняє процесуальні дії (бездіяльність), зовні «схожі» на ті юридичні факти, з якими пов`язується настання необхідного результату.
Частиною другою статті 44 ЦПК України визначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, серед яких подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України).
Згідно з частиною четвертою цієї норми суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.
Заходами процесуального примусу є: попередження; видалення із залу судового засідання; тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; привід; штраф (частина перша статті 144 ЦПК України).
За приписами статті 148 ЦПК України однією з підстав для постановлення ухвали про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу є зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.
Дослідивши заяву відповідача від 23 грудня 2025 року та підстави для її подання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що подання відповідачем ОСОБА_1 заяви про скасування заходів забезпечення позову є зловживанням процесуальним правом, що є підставою для її повернення та стягнення з відповідача в дохід державного бюджету штрафу в межах санкції, встановленої ч.1 ст.148 ЦПК України.
А відтак, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що подання заяви про скасування заходів забезпечення позову є реалізацією передбаченого законом процесуального права та ґрунтується на нових юридично значимих обставинах, а саме набранні законної сили рішенням суду спростовуються вищевикладеним.
Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки, ухвала суду від 31 грудня 2025 року постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 15 грудня 2025 року та ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 31 грудня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскаржена в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: