П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 285/5818/25 
Головуючий у 1-й інстанції: Михайловська А.В. 
Суддя-доповідач: Моніч Б.С. 
11 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Моніча Б.С. 
суддів: Гонтарука В. М.  Білої Л.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 26 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання постанови протиправною та її скасування, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ
21.10.2025 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 5941290 від 15.10.2025 про застосування до нього адміністративного стягнення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП, у вигляді штрафу у розмірі 1 700 грн 00 коп. Справу про адміністративне правопорушення закрити.
В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що зазначеною постановою був притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення ПДР. З постановою не згоден, оскільки він не порушував ПДР, зокрема не перевищував дозволену швидкість руху. Доказів порушення ним ПДР працівник поліції йому не надав. 

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 26.11.2025 задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Рівненській області про визнання постанови протиправною та її скасування.
Скасовано Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 5941290 від 15.10.2025 про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП, у вигляді штрафу у розмірі 1 700 грн 00 коп. Справу про адміністративне правопорушення закрито.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного Управління Національної поліції в Рівненській області на користь ОСОБА_1 484 грн 48 коп судового збору.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Встановлено, що інспектором 1 взводу 1 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області лейтенантом поліції Тудзьо Р.В. винесено постанову серії ЕНА № 5941290 від 15.10.2025 про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП, у вигляді штрафу у розмірі 1 700 грн 00 коп.
Відповідно до вказаної постанови, ОСОБА_1 15.10.2025 о 12 год 35 хв керуючи транспортним засобом BMW Х5, д.н.з. НОМЕР_1 , по а/д М-06 Київ Чоп, 274 км, перевищив встановлене обмеження швидкості руху більш як на 50 км/год, зокрема, в населеному пункті, який позначений дорожніми знаками 5.49 та 5.50 ПДР, рухався зі швидкістю 116 км/год, швидкість руху транспортного засобу вимірювалася приладом Trucam LTI 20/20 008354, відеофіксація велася на технічний пристрій 472291, чим порушив п. 12.4. ПДР.
Вважаючи зазначену постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували правомірність винесення оскарженої постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із таким судовим рішенням, Департамент патрульної поліції Національної поліції України подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що висновки суду в рішенні незаконними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, у зв`язку з невірним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права. При ухваленні рішення судом неповно з`ясовано обставини події та фактично законні підстави винесення постанови серії ЕНА №5941290 від 15 жовтня 2025 року.
Звертає увагу, що суд першої інстанції не дослідив відповідність позовної заяви ОСОБА_1 вимогам КАС України та належність відповідача по справі, а саме невірне зазначення відповідача Головне управління Національної поліції в Рівненській області. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав на правильність висновків суду першої інстанції та просив відмовити в її задоволенні. Також заперечує про поновлення процесуального строку на подачу апеляційної скарги.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Відповідно до позовної заяви, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Рівненській області області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕНА № 5941290 від 15.10.2025, прийнятої інспектором 1 взводу 1 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області лейтенантом поліції Тудзьо Р.В. про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП, у вигляді штрафу у розмірі 1 700 грн 00 коп., та закриття провадження у справі.
Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, як порушення правил дорожнього руху, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 122 КУпАП.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Відповідно до частини 1-3 статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції.
До складу апарату центрального органу управління поліції входять організаційно поєднані структурні підрозділи, що забезпечують діяльність керівника поліції, а також виконання покладених на поліцію завдань.
У складі поліції функціонують:1) кримінальна поліція; 2) патрульна поліція; 3) органи досудового розслідування; 4) поліція охорони; 5) спеціальна поліція; 6) поліція особливого призначення.
Відповідно до Положення про Департамент патрульної поліції, затверджений наказом Національної поліції від 06.11.2015 року № 73, Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, основним завданням якого є забезпечення безпеки дорожнього руху.
Колегія суддів зазначає, що Департамент патрульної поліції (до складу якого включено Управління патрульної поліції в Рівненській області) та Головне управління Національної поліції в Рівненській області є різними органами в структурі Національної поліції України.
Тому, на переконання колегії суддів, оскільки саме посадовою особою Управління патрульної поліції в Рівненській області винесена оскаржувана постанова, належним відповідачем у даній справі має бути Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції.
Головне управління Національної поліції в Рівненській області не порушувало прав позивача у межах спірних правовідносин, не є суб`єктом винесення постанови, та як наслідок, не є належним відповідачем у даній справі.
Таким чином, позивачем заявлено позов до неналежного відповідача.
Статтею 48 КАС України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.
Після заміни сторони, залучення другого відповідача, розгляд адміністративної справи починається спочатку.
Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Отже, наведеною нормою встановлено можливість заміни неналежного відповідача виключно під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Враховуючи те, що суд першої інстанції за правилами статті 48 КАС України не встановив належного відповідача, заміну первинного відповідача на належного не здійснив та, враховуючи відсутність в суду апеляційної інстанції повноважень здійснити заміну відповідача, підстави для задоволення адміністративного позову, який заявлений до неналежного відповідача, відсутні.
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 19 квітня 2022 року в справі № 400/3989/19, відповідно до якої належним є відповідач, який є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.
Крім того, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Проте, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Також обов`язком суду є встановлення належності відповідачів, та їх заміна у разі необхідності.
Позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте, під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або за ініціативою суду.
Аналогічні висновки щодо застосування норм процесуального права, викладені в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 р. у справі № 162/445/16-а.
Відповідно до ч. 7 ст. 48 Кодексу адміністративного судочинства України, заміна відповідача допускається лише до ухвалення рішення судом першої інстанції, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуального права здійснювати заміну неналежної сторони по справі або залучати до участі у справі другого відповідача.
Зокрема, залучення такої особи на стадії апеляційного розгляду справи позбавило би залученого відповідача можливості користуватися своїми процесуальними правами, гарантованими Кодексу адміністративного судочинства України в суді першої інстанції, що є порушенням принципу рівності сторін.
Аналогічні висновки щодо застосування норм процесуального права, викладені в постанові Верховного Суду від 09.07.2020 р. у справі № 2040/5355/18.
Крім того, суд зазначає, що позовні вимоги заявляє позивач, водночас адміністративний суд може, якщо вважатиме за потрібне, застосувати інший, ніж той, який зазначив позивач, спосіб захисту його прав та інтересів, який не суперечитиме закону і забезпечуватиме їхній ефективний захист. Вибір/застосування способу захисту порушених прав та інтересів детермінується через призму суті порушеного (суб`єктивного) права в рамках правовідносин, з яких виник спір.
Тож результативним обраний спосіб захисту порушеного права (у контексті цього спору) буде тоді, коли існуватиме взаємозв`язок між порушенням (суб`єктивного права особи) та (дозволеним, прийнятним) способом його захисту, водночас останній сприятиме вичерпному його поновленню. Однією з умов для досягнення такого результату є визначення належного відповідача/відповідачів за позовом, адже від цього значною мірою теж залежить та ж таки ефективність захисту порушеного права (втілена у процедурі виконання судового рішення).
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, в порушення вказаних вимог процесуального законодавства, не з`ясував належність відповідача у справі та не вирішив питання про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача, отже суд першої інстанції, не встановивши фактичні обставини, які мають значення для справи та не здійснивши заміну неналежної сторони, яка, в силу обмежень, встановлених статтею 48 Кодексу адміністративного судочинства України, могла бути проведена виключно судом першої інстанції, допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позову.
Одночасно, суд апеляційної інстанції зазначає, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача.
Доводи позивача щодо безпідставності поновлення Департаменту патрульної поліції Національної поліції України строку на апеляційне оскарження є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи й положеннями Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, ухвалою суду апеляційної інстанції вже надано оцінку наведеним апелянтом обставинам та визнано причини пропуску строку поважними, у зв`язку із чим строк на апеляційне оскарження поновлено. Підставою для такого висновку стало те, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вручення Департаменту патрульної поліції Національної поліції України копії повного тексту рішення суду першої інстанції у порядку, визначеному ст. 251 КАС України.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що про існування оскаржуваного рішення апелянт дізнався лише 10.04.2026 під час аналізу роботи територіальних підрозділів, після чого невідкладно реалізував право на апеляційне оскарження. При цьому матеріали справи не містять доказів ані вручення копії рішення поштовим зв`язком, ані підтвердження доставки такого рішення до електронного кабінету апелянта. 
Відтак, за відсутності доказів належного повідомлення апелянта про ухвалене рішення, суд апеляційної інстанції застосував положення ч. 1 ст. 121 та ч. 3 ст. 295 КАС України і дійшов висновку про наявність поважних причин для поновлення процесуального строку.
Крім того, позивачем фактично не враховано, що неналежне визначення відповідача у справі призвело до того, що Департамент патрульної поліції Національної поліції України не був належним чином залучений до участі у справі та, відповідно, був позбавлений можливості реалізувати процесуальні права, передбачені статтями 44, 47 КАС України, зокрема права на подання відзиву, заперечень та доказів.
Такі обставини свідчать про істотне обмеження права апелянта на доступ до правосуддя та ефективний судовий захист, що також було враховано судом апеляційної інстанції при вирішенні питання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження.
З огляду на вищевикладене, у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, що стосуються заміни неналежного відповідача та розгляду справи щодо неналежного відповідача, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, а в задоволенні позову відмовити з вищевикладених мотивів.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ
Відповідно до частини 3 статті 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задовольнити .
Рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 26 листопада 2025 року скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.  

Головуючий	 		Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Гонтарук В. М.    Біла Л.М.