Справа № 627/470/25 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2026 року с-ще Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Каліберди В.А.,
з участю секретаря судового засідання Коломієць Н.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Краснокутськ Богодухівського району Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 , представник третьої особи – ОСОБА_1 , треті особи - Краснокутська державна нотаріальна контора Харківської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жицька Яна Євгенівна, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним
В С Т А Н О В И В:

До Краснокутського районного суду Харківської області засобами системи «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій представник позивача ОСОБА_5 просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 , посвідчений Жицькою Я.Є., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 15 жовтня 2024 року за реєстром №510.
Свої вимоги представник позивача мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача, ОСОБА_6 . Позивач являється спадкоємцем ОСОБА_6 за законом першої черги спадкування. Після його поховання, отримавши свідоцтво про смерть, ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області Руденко В.О. із заявою про прийняття спадщини. Але нотаріусом було повідомлено, що батько 15 жовтня 2024 року склав заповіт, в якому все майно заповідав в 1/3 частці ОСОБА_2 та 2/3 частки ОСОБА_3 , таким чином позбавивши права позивача на спадкування.
Позивач ОСОБА_1 вважає, що заповіт є недійсним за таких підстав. 
За місяць до смерті батько обстежувався в лікарні, після чого загальний стан здоров`я тільки погіршувався, не виключено, що такий стан вплинув і на його психічний стан на момент складання та підписання заповіту. Рішенням виконавчого комітету Краснокутської селищної ради від 28 листопада 2024 року №322 ОСОБА_1 призначено опікуном над дитиною-сиротою, ОСОБА_3 з 01 грудня 2024 року. Зазначила, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 були зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач ОСОБА_1 вважає, що заповіт батько не підписував та підпис від імені батька останньому не належить. За таких обставин у ОСОБА_6 було відсутнє волевиявлення розпорядитися належним майном за заповітом на користь відповідача, тому позивач неправомірно усунута від спадкування майна за законом.
Відтак, позивач вважає, що наявні підстави для визнання недійсним заповіту ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Я.Є. Під час підготовчого провадження представник позивача просить вирішити питання про призначення судово-психіатричної експертизи, витребувати копію заповіту та медичних документів. 
Ухвалою суду від 23 травня 2025 року відкрито провадження у справі, яку визначено розглядати в порядку загального позовного провадження. Встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву.
02 червня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Селезньова С.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив про неузгодженість процесуального статусу учасників, неналежне залучення третіх осіб, порушення порядку витребування доказів, а також проведення досудового врегулювання спору неналежним чином. Вказав, що заповіт ОСОБА_6 від 15 жовтня 2024 року складений у повній відповідності з чинним законодавством, підписаний власноруч заповідачем, посвідчений нотаріусом Жицькою Я.Є., містить дату складання та підпис, зареєстрований за №510. На момент складення заповіту заповідач ОСОБА_6 був дієздатним: 15.10.2024 власноруч написав заповіт, склав розписку про користування господарством, написав заяву до генерального директора ПА «Ватал»; адекватно розподілив майно: заповідач не заповів все майно одній особі, частину заповів малолітньому сину, що свідчить про розуміння сімейних обов`язків та адекватність рішень. Зазначив, що заповідач самостійно звернувся до нотаріуса , який не виявив у останнього ознак недієздатності, документи складені послідовно та логічно, що свідчить про відсутність психічного розладу. Щодо призначення експертизи представник відповідача вказав, що для її проведення необхідна наявність достатніх даних про психічний розлад, факт смерті через 4 дні після складання заповіту не є достатнім доказом психічного розладу, окрім цього, заявником не надано медичних висновків про наявність психічних захворювань. Зазначив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 проживали протягом трьох років до дня його смерті, перебували в хороших стосунках, ОСОБА_2 несла всі витрати на лікування та поховання. Натомість позивачка не приділяла уваги батькові під час його захворювання, з`явилася лише після його смерті у зв`язку з питанням спадщини, що ставить під сумнів її моральне право оскаржувати волевиявлення батька. Вважає, що ОСОБА_6 , як заповідач, мав право заповісти майно будь-кому на свій розсуд, визначити частки спадкоємців, не враховувати побажання інших осіб. Заявницею не доведено, що ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій, не міг керувати своїми діями. Тому, враховуючи вказане, просить відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у зв`язку з процесуальними порушеннями у заяві, недоведеністю підстав для визнання заповіту недійсним, дотриманням усіх вимог закону при складанні заповіту.
19 червня 2025 року представником позивача ОСОБА_5 було подано відповідь на відзив. У відповіді позивач заперечила наведені відповідачем факти, просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 , витребувати копію заповіту, копії медичних документів, призначити посмертну судово-психіатричну експертизу, залучити як третю особу приватного нотаріуса Жицьку Я.Є.
Ухвалою суду від 19 червня 2025 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено: витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Жицької Я.Є. копію заповіту (спадкову нотаріальну справу), складеного ОСОБА_6 15 жовтня 2024 року. Витребувано в Онкологічному відділенні Харківського ОЦПМ «Хоспіс» копії медичних документів відносно ОСОБА_6 . За клопотанням представника позивача залучено до участі у цивільній справі №627/470/25 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Жицьку Я.Є.
Ухвалою суду від 09 вересня 2025 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено: витребувано у КНП «Обласний Центр Онкології» копії медичних документів відносно ОСОБА_6 . Закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 10 листопада 2025 року клопотання представника позивача про поновлення строку та витребування доказів задоволено: поновлено представнику позивача процесуальний строк для звернення з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи та витребування доказів. Витребувано у приватного нотаріуса Жицької Я.Є. для проведення експертизи оригінал заповіту від 15 жовтня 2024 року; копію з Журналу (книги) обліку викликів нотаріуса за межі державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву чи робочого місця (контори) приватного нотаріуса Жицької Я. Є. Витребувано у КНП "Обласний Центр Онкології" оригінали документів для проведення судової почеркознавчої експертизи. Витребувано у відповідача оригінали документів для проведення судової почеркознавчої експертизи.
Ухвалою суду від 03 грудня 2025 року по цивільній справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам ННЦ «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса». Витрати за проведення експертизи покладено на Чіламян В.П. Провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта. 
У зв`язку з необхідністю надання додаткових досліджуваних документів для проведення експертизи, матеріали цивільної справи повернулись до суду 09.01.2026 року без виконання.
15.01.2026 року провадження у справі було поновлено, про що суд постановив відповідну ухвалу. 
Ухвалою суду від 03 лютого 2026 року за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Швидкого О.О.
Ухвалою суду від 17 лютого 2026 року за клопотанням представника позивача у сторін витребувано додаткові зразки, необхідні для проведення судової почеркознавчої експертизи.
30 березня 2026 року на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку експерта через ненадання необхідних додаткових матеріалів.
Ухвалою суду від 09 квітня 2026 року за клопотанням представника позивача витребувано у ОСОБА_4 вільні зразки його підпису та почерку, умовно-вільні зразки його підпису та почерку, експериментальні зразки підпису.
22 квітня 2026 року від представника позивача надійшло клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи по справі.
Ухвалою суду від 28 квітня 2026 року долучено додаткові пояснення у справі, подані представником позивача Мотальовою-Кравець В.Ю. Витребувано у приватного нотаріуса Жицької Я.Є. копію з Журналу (книги) реєстру для нотаріальних дій.
Позивач ОСОБА_1 та її представник – адвокат Мотальова-Кравець В.Ю. під час розгляду справи підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач пояснила, що ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її батьком. До дня смерті він був зареєстрований разом з позивачкою та малолітнім братом, ОСОБА_3 за однією адресою. Після його поховання позивач звернулася до нотаріальної контори, де їй було повідомлено про те, що за чотири дні до смерті, 15 жовтня 2024 року, батько склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, згідно якого заповів все майно, що належало йому на день смерті, ОСОБА_2 в розмірі 1/3 частки та ОСОБА_3 в розмірі 2/3 частки.
Зазначила, що батько ОСОБА_6 перебував у медичній установі «Хоспіс» та при наявному тяжкому захворюванні ніяк не міг повністю усвідомлювати свої дії на час складення заповіту, тобто був неспроможним. Вважає, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, а також вважає, що підпис у заповіті виконаний іншою особою, а не батьком. А тому, з вказаних підстав просить визнати заповіт недійсним. 
Представник позивача також вказала, що станом на дату посвідчення заповіту згідно з лікарськими записами у картці хворого загальний стан ОСОБА_6 визначався як дуже важкий, з частковим самообслуговуванням, скарги на нестачу повітря, утруднене дихання. Таким чином, виникають сумніви щодо спроможності заповідача говорити, читати, підписувати заповіт станом на час його складення, а тому нотаріусом необхідно було залучати свідків при складенні заповіту. Вказала, що заповідач не міг фізично прочитати заповіт уголос у зв`язку із рядом симптомів, що були спричинені його хворобою. Недодержання в момент складення заповіту вимог законодавства є підставою про визнання правочину недійсним. 
Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 у судовому засіданні просили в позові відмовити у повному обсязі, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження позовних вимог та викладених в позові обставин. Відповідач зазначила, що ОСОБА_6 проживав у її домоволодінні протягом останніх трьох років до дня його смерті. Перебували з ним в хороших відносинах. Коли ОСОБА_6 захворів, поїхала разом з ним на обстеження в лікарню до м. Києва, де протягом усього часу лікування здійснювала за ним догляд, проживали у її сина. Потім ОСОБА_6 перебував на лікуванні з вересня по жовтень 2024 року в онкологічному відділенні обласного онкологічного центру у м. Харкові, де помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Всі витрати по лікуванню та похованню здійснювала відповідачка. Позивачка по справі, донька ОСОБА_6 жодного разу батька в лікарні не провідувала, не спілкувалася з ним, матеріальної допомоги на лікування не надавала. 
Відповідач повідомила, що в день складення заповіту – 15 жовтня 2024 року, вона відвідувала його в лікарні. ОСОБА_6 діяв відповідно до свого волевиявлення, в момент складання заповіту усвідомлював значення своїх дій, жодних сумнівів щодо його дієздатності не виникало. ОСОБА_6 був при розумі, спілкувався з нею, написав власноруч заяву на ім`я директора ПА «Ватал» про надання йому коштів в рахунок паїв для лікування, склав розписку з приводу користування належим йому господарством. В підтвердження цього відповідач надала суду фотокопії, зроблені 15 жовтня 2024 року, а також копії вказаних розписки та заяви від 15.10.2024.
Представник відповідача вказав, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження зазначених нею вимог. Заповідач ОСОБА_6 мав право заповісти майно будь-кому на свій розсуд, враховуючи, що позивачка не приділяла батькові уваги під час його хвороби, не несла витрати на його лікування та в подальшому на поховання, нотаріусом при посвідченні заповіту не було виявлено ознак його недієздатності, а тому вважає, що відсутні підстави визнавати заповіт, складений ОСОБА_6 15 жовтня 2024 року та посвідчений приватним нотаріусом Жицькою Я.Є., недійсним.
Представник третьої особи – Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області надала до суду заяву про розгляд справи без присутності представника нотаріальної контори.
Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жицька Я.Є. надала заяву про розгляд цивільної справи у її відсутність.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_6 доводився йому дядьком та коли він захворів на онкологічне захворювання, ОСОБА_4 відвіз його до обласного онкологічного центру для госпіталізації, написавши про це відповідну заяву, де ОСОБА_6 перебував на лікуванні до дня смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 . В подальшому забрав його тіло з лікарні для поховання. Зазначив, що жодних документів від імені ОСОБА_6 не складав та від його імені не підписував. 28.04.2026 ОСОБА_4 подав до суду заяву про подальший розгляд справи у його відсутність. Вказав, що жодними даними не володіє, вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
Суд, допитавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Положення вказаних норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене.
Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харкові помер ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 23.10.2024 Краснокутською селищною радою Богодухівського району Харківської області (т. 1 а.с.31).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є донькою померлого ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 14.02.1973 та копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 від 04.12.2001 (т. 1 а.с.29, 30).
Третя особа – ОСОБА_3 також являється сином померлого ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого повторно Відділом ДРАЦС Краснокутського РУЮ у Харківській області 12.02.2016 року (т.1 а.с.28).
За життя, 15 жовтня 2024 року ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до якого усе своє майно заповів в таких частках: 1/3 частка – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 2/3 частки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Яною Євгенівною. Зазначено, що заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_6 , до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_6 і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса. Особу його встановлено, дієздатність перевірено. У зв`язку зі станом здоров`я ОСОБА_6 заповіт посвідчено за його місцезнаходженням за адресою: АДРЕСА_2 . Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 510 (т. 1 а.с. 108).
Отже статус спадкоємців за заповітом набули відповідач по справі ОСОБА_2 та третя особа – ОСОБА_3 .
Згідно листа державного нотаріуса Краснокутської державної нотаріальної контори від 25 березня 2025 року №93/02-14 на заяву ОСОБА_1 про прийняття спадщини останній повідомлено, що в Краснокутській держнотконторі після гр. ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , заведено спадкову справу № 16/2025. За життя ОСОБА_6 залишив заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Жицькою Я.Є. 15 жовтня 2024 року, на все майно, що належало йому на день смерті, в 1/3 частці ОСОБА_2 та 2/3 частці ОСОБА_3 . Таким чином, ОСОБА_6 позбавив ОСОБА_1 права на спадкування майна. Роз`яснено, що вона має право оскаржити заповіт у судовому порядку.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (статті 1233 ЦК України).
Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд.
Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання
Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) та в постановах Верховного Суду від 07 березня 2024 року в справі № 388/792/19 (провадження № 61-1724св24), від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) та ін.).
Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним (частина друга, третя статті 1254 ЦК України).
Загальні вимоги до форми заповіту встановлено в статті 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
З огляду на зміст наведених норм закону дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі (постанови від 29 листопада 2024 року в справі № 199/8568/18 (провадження № 61-7186св24), від 23 липня 2024 року в справі № 369/3412/17 (провадження № 61-2912св24) та ін.).
Верховний Суд звертає увагу, що свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. (постанова Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21)).
Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Відповідно до пунктів 1.7, 1.8, 1.11 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частина перша статті 1257 ЦК України визначає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253.
Такий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 27 січня 2023 року у справі № 144/1206/21, від 03 липня 2024 року у справі № 613/688/20.
Згідно з частинами першою, другою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів».
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) вказано, що слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства
Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:
1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі (відповідна правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 515/1104/17).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22).
Оскільки заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином фізичної особи, що полягає в її особистому розпорядженні на випадок своєї смерті, та яке відповідає внутрішній волі самого заповідача, то при складанні заповіту заповідач керується виключно своїми міркуваннями та інтересами та не має обов`язку брати до уваги ні думку спадкоємців, зазначених у заповіті, ні інших сторонніх осіб.
У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, тобто якщо суд прийде до переконання, що документ складено людиною, не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними або заповідач перебував під чиїмось тиском, впливом обману, погрози насильства, якщо оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин, тоді цей заповіт буде визнано недійсним.
Суд зазначає, що представником позивача було заявлено клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи.
Після витребування та ознайомлення з медичною документацією пацієнта ОСОБА_6 було встановлено, що останній не приймав психотропних препаратів, а тому представник позивача зазначила про те, що потреба призначати посмертну психіатричну експертизу відпала. Натомість, у позивача виникли підозри, що заповіт підписаний не ОСОБА_6 , а іншими особами. Необхідність проведення почеркознавчої експертизи обґрунтовується тим, що даний спір виник з приводу того, що є великі сумніви, що ОСОБА_6 усвідомлював свої дії під час складення заповіту, а також власноруч підписував заповіт та писав надані відповідачем розписки (в яких він дає дозвіл розпоряджатися своїм майном третім особам). Таким чином, для всебічного та повного з`ясування обставин, що безпосередньо стосуються прав позивача, як спадкоємця, вважали за необхідне провести судову почеркознавчу експертизу заповіту від 15.10.2024, розписки ОСОБА_6 від 15.10.2024, заяв, написаних ОСОБА_4 та згоди на госпіталізацію та обробку даних, підписаних ОСОБА_6 . 
Ухвалою суду від 03 грудня 2025 року за клопотанням представника позивача було призначено судову почеркознавчу експертизу. 30 березня 2026 року на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку експерта через ненадання необхідних додаткових матеріалів.
22 квітня 2026 року від представника позивача повторно надійшло клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи по справі. Клопотання про призначення повторної експертизи суд залишив відкритим до надання витребуваних доказів для її проведення.
Оскільки витребувати у КНП «Обласний Центр Онкології» оригіналів медичних документів не надалось можливим, про що було зазначено у листі КНП «Обласний центр онкології» від 02 грудня 2025 року за №01-20/1622, а також позивачем ОСОБА_1 не надано вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_6 у документах робочого та особистого характеру, виконаних до вересня 2024 року, а тому представником позивача у судовому засіданні 25 травня 2026 року було заявлено усне клопотання про залишення без розгляду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи у зв`язку з неможливістю її проведення. Дане клопотання про залишення без розгляду клопотання про призначення почеркознавчої експертизи головуючим суддею було поставлено на обговорення з іншими учасниками судового засідання, які не заперечували про залишення його без розгляду, та клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи було залишено без розгляду, про що відображено в протоколі судового засідання від 25.05.2026 року (а.с.37-54).
За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог.
Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня1978 року, "Авшар проти Туреччини" від 10 липня 2001 року та «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів, суд як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.
У постанові Верховного Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2020 року у справі № 560/898/16-ц висловлено висновок, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
Суд зазначає, що в межах наданих йому повноважень, у справі створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень.
Суд вжив всіх передбачених ЦПК України заходів для сприяння позивачеві в реалізації нею процесуальних прав з урахуванням рівності та необхідності дотримання процесуальних прав всіх учасників судового розгляду та завдань цивільного судочинства.
Справа була скерована до експертної установи та повернута експертом до суду з метою надання йому додаткових доказів для проведення експертизи, експертиза не була проведена через недостатню кількість необхідних для дослідження письмових матеріалів.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами статті 264 вказаного Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21).
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємного зв`язку, розглядаючи цей спір в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що волевиявлення померлого ОСОБА_6 на час складення оспорюваного заповіту не було вільним та не відповідало його волі.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20, зокрема, зазначено, що свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Судом поза розумним сумнівом встановлено, що заповіт був підписаний ОСОБА_6 , його волевиявлення спрямоване на передачу спадкового майна саме відповідачці ОСОБА_2 в 1/3 частці та сину, ОСОБА_3 в розмірі 2/3 частки спадкового майна, опікуном якого є позивачка ОСОБА_1 , та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 15 жовтня 2024 року було вільним та відповідало його волі.
Доказів протилежного позивач в порядку статті 81 ЦПК України не надала.
Крім того, заповіт містить позначення, що його прочитано вголос та підписано власноручно ОСОБА_6 , дієздатність якого нотаріусом перевірено.
Отже, оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, оскільки він підписаний особисто спадкодавцем, у ньому зазначено місце його складення, дату й місце його посвідчення уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті.
Позивачем не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту. Зміст заповіту ОСОБА_6 узгоджується із сукупністю всіх наявних у справі поданих сторонами доказів, поясненнями сторін.
З огляду на викладене, під час розгляду справи судом не встановлено жодної з передбачених статтею 1257 ЦК України обставин для визнання заповіту недійсним, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.
Ні з письмових доказів, наявних в матеріалах справи, ні з показань сторін судом не встановлено, що оспорюваний заповіт був вчинений померлим під чиїмось тиском, погрозами або його вчинення було вимушеним.
ЦК України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.
Отже, ОСОБА_6 реалізував своє право на заповіт, вимоги щодо форми якого при його посвідченні було дотримано.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76, 77- 81, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд –
У Х В А Л И В:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , представник позивача – ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 , представник третьої особи – ОСОБА_1 , треті особи - Краснокутська державна нотаріальна контора Харківської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жицька Яна Євгенівна, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 .
Представник позивача: Мотальова-Кравець Валерія Юріївна, адвокат, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧК № 001330 від 01.02.2021, адреса: вул. Г. Сковороди, буд. 57, офіс 10, м. Харків, індекс 61002.
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_6 .
Представник відповідача: Селезньов Сергій Іванович, адвокат, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ХВ № 001575 від 31.07.2019, адреса: АДРЕСА_5 .
Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 .
Третя особа: Краснокутська державна нотаріальна контора Харківської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, місцезнаходження: вул. Миру, буд. 138, с-ще Краснокутськ, Богодухівський район, Харківська область, 62002, ЄДРПОУ 02893611.
Третя особа: ОСОБА_8 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу, вул. Дерев`янка, буд. 1 літ. А-5, м. Харків, 61103.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса проживання: АДРЕСА_6 .
Повний текст рішення суду виготовлений 19 червня 2026 року.

Суддя Каліберда В. А.