УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/4095/25 Головуючий у 1-й інст. Сташків Т. Б. 
Категорія 10 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,
з участю секретаря 
судового засідання Лугини О.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 285/4095/25 за позовом  ОСОБА_1 до Звягельської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Кобриної Ніни Володимирівни на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 09 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Сташків Т.Б. у місті Звягелі,

в с т а н о в и в :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 302/600 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 122,04 кв.м. житловою – 53,35 кв.м.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником 298/600 частин спірного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 серпня 1998 року після смерті матері - ОСОБА_2 та договору дарування частини будинку від 13 травня 1970 року. Даний будинок побудований прадідом позивачки - ОСОБА_3 у період шлюбу з ОСОБА_4 . 
Вона від дня свого народження, і до дня звернення до суду проживає і відкрито користується спірним будинком. Вважала себе одноосібним власником будинку, проводила ремонт, сплачувала комунальні послуги, відкрито користувалась нерухомим майном, здійснила добудову. Подальшим оформленням спадщини не займалась, оскільки є юридично необізнана. Після наміру подарувати будинок своєму сину, у нотаріуса з`ясувала, що весь будинок їй на праві власності не належить, у зв`язку із чим звернулась до суду із даним позовом.
Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 09 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі, представник позивачки – адвокат Кобрина Н.В. просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Представник зазначає, що судом першої інстанції безпідставно зазначено, що позивач знала, що спірний будинок належав іншій особі, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, оскільки в розумінні статті 344 ЦК України не є добросовісним набувачем.
Вказане в оскаржуваному судовому рішенні не відповідає фактичним обставинам справи, так як я про ці обставини ОСОБА_1 не знала і не могла знати, а дізналась лише в 2024 році, що й змусило її звернутись до суду. Про те, що реєстрація права власності на спірний будинок була проведена на померлого двоюрідного брата також дізналась лише в 2024 році, коли хотіла укласти договір дарування на свого сина, а до того часу вважала себе одноосібним власником спірного будинку.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Від представника Звягельської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, крім іншого просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених Цивільним кодексом України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, вона не є добросовісним набувачем та безтитульним набувачем спірної частки будинку протягом десяти років, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду з огляду на таке.
Установлено, що спірний будинок побудований на підставі договору на право збудування будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 01 листопада 1952 року прадідом позивачки - ОСОБА_3 у період шлюбу з ОСОБА_4 , зареєстрованого 22 грудня 1949 року, є спільним сумісним майном подружжя, тобто належав їм по 1/2 частині. (а.с.18).
Згідно акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 15 жовтня 1969 року, будівництво спірного будинку розпочалось у грудні 1952 року і закінчено у січні 1953 року (а.с.21).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.12).
Відповідно до свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 28 квітня 1970 року ОСОБА_4 належить 1/2 частина спірного будинку (а.с.11).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 квітня 1970 року, 1/2 частина спірного будинку, яка належала померлому ОСОБА_3 , в порядку спадкування за законом належить: ОСОБА_4 (дружині), ОСОБА_2 (дочці) та ОСОБА_5 (неповнолітньому онуку) в рівних частинах (тобто по 1/6 частині кожному) (а.с.12).
Відповідно до договору дарування від 30 травня 1970 року ОСОБА_4 подарувала своїй дочці ОСОБА_2 33/100 частин спірного будинку (а.с.13).
21 січня 1978 року позивачка ОСОБА_6 , змінила прізвище у зв`язку із реєстрацією шлюбу на ОСОБА_7 (а.с.10).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивачки - ОСОБА_2 (а.с.15).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 серпня 1998 року позивачка ОСОБА_8 є спадкоємцем 298/600 частин спірного будинку після смерті матері ОСОБА_2 (а.с.9, 10, 17).
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 серпня 1998 року ОСОБА_5 належить 202/600 частини спірного будинку після смерті ОСОБА_4 (а.с.17).
Із копії довідки КП «Звягельське МБТІ» від 17 липня 2025 року убачається, що право власності на спірний будинок зареєстровано за: ОСОБА_1 - 298/600 частин будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 серпня 1998 року; за ОСОБА_5 - 202/600 частин будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 серпня 1998 року, та 1/6 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.04.1970 (а.с.33).
Також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер у
м. Долгопрудний Московської області, російська федерація, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 (а.с.33 зворот).
Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
На підставі статті 13 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За правилами частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.
Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних вище умов у сукупності.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17.
У постановах від 15 листопада 2022 року у справі №293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі №359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі №756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Установлено, що ОСОБА_1 набула право власності на 298/600 частин спірного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 серпня 1998 року, із того моменту не могла не знати (повинна була знати), що інша частина будинку належить іншому співвласнику, що виключає добросовісність набувача як обов`язкової умови для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до положень статті 344 ЦК України.
Сам по собі факт проживання та користування ОСОБА_1 спірним будинком не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.
Колегія суддів наголошує на тому, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
По суті, обгрунтування позову й доводи апеляційної скарги свідчать про відсутність правових підстав для застосування статті 344 ЦК України.
Судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих позивачем доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені в оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кобриної Ніни Володимирівни залишити без задоволення, а рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 09 жовтня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 15 травня 2026 року.