ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
23.06.2026	Справа № 910/6785/25	

За позовом заступника керівника Броварської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Зазимської сільської ради Броварського району Київської області (позивач 1) та Північного офісу Держаудитслужби (позивач 2);
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергум";
про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 163 239,97 грн.
Суддя Мандриченко О. В.
Секретар судового засідання Григоренко С. В.
Представники:
Від прокуратури: Галась О.М., посвідчення № 069067 від 01.03.2023;
Від позивача 1: не з`явилися;
Від позивача 2: Аіріней М.- С.С., в порядку самопредставництва;
Від відповідача: Годованець Л.Ю., адвокат, довіреність №1 від 12.01.2026.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник керівника Броварської окружної прокуратури Київської області звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом в інтересах держави в особі Зазимської сільської ради Броварського району Київської області та Північного офісу Держаудитслужби, в якому просить суд:
- визнати недійсними додаткові угоди від 08.08.2023 № 4, від 18.09.2023 № 5, якими внесено зміни до істотних умов договору № 3/12-22-266 від 29.12.2022, укладені між Зазимською сільською радою Броварського району Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергум";
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергум" на користь Зазимської сільської ради Броварського району Київської області безпідставно сплачені кошти у сумі 163 239,97 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 вирішено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 910/6785/25, справу розглядати за правилами загального позовного провадження, а підготовче засідання призначити на 15.07.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2025, вирішено зупинити провадження у справі № 910/6785/25 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24, та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду. Також вказаною ухвалою зобов`язано сторін повідомити суд про усунення обставин, що викликали зупинення провадження у справі. 
27.01.2026 до суду від заступника керівника Броварської окружної прокуратури Київської області надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, у якому заявник повідомив, що Велика Палата Верховного Суду постановою від 21.11.2025 прийняла рішення у справі №920/19/24. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 поновлено провадження у справі № 910/6785/25; підготовче засідання призначено на 03.03.2026.
24.03.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергум" подало до господарського суду клопотання про залучення до участі у справі Київську торгово-промислову палату в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.
У підготовчому засіданні 07.04.2026 судом було розглянуто клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергум" про залучення третьої особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Судом відхилено зазначену заяву, оскільки вона не містить законодавчих обґрунтувань та заявником не надано суду доказів того, що прийняте рішення у справі може вплинути на права чи обов`язки Київської торгово-промислової палати.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/6785/25 до судового розгляду по суті.
29.05.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергум" подало до господарського суду клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду Конституційним Судом України справи за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" щодо конституційності пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
У судовому засіданні 23.06.2026 судом розглядалося клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергум" про зупинення провадження.
Як встановлено п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Як передбачено ст. 91 Закону України "Про Конституційний Суд України", закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що клопотання про зупинення провадження не підлягає задоволенню.
Під час розгляду спору по суті у судовому засіданні 23.06.2026 представник Броварської окружної прокуратури Київської області позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.
У судовому засіданні 23.06.2026 представник Північного офісу Держаудитслужби надав свої пояснення по суті спору.
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергум" у судовому засіданні 23.06.2026 проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити.
Представник Зазимської сільської ради Броварського району Київської області у судове засідання 23.06.2026 не з`явився, про дату, час та місце його проведення був повідомлений належним чином.
Згідно з частиною 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Судом, враховано, що в силу вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пунктом 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі “Смірнова проти України”).
Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання “розумності” строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
З огляду на наведене та з урахуванням того, що неявка представників Зазимської сільської ради Броварського району Київської області не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.
23.06.2026 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд 

ВСТАНОВИВ:

Зазимська сільська рада Броварського району Київської області (далі також – позивач 1, замовник, споживач) провела відкриті торги з особливостями по закупівлі товару: "Електрична енергія", очікувана вартість 3 057 220,00 грн, оголошення UA-2022-12-07-007970-а, яке доступне за посиланням https://prozorro.gov.ua/uk/search/tender?text UA-2022-12- 07-007970-a.
Опис окремої частини або частин предмета закупівлі: товари, об`єм електричної енергії 493 100 кВт* год. 
Строк поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг: 01.01.2023- 31.12.2023. 
Тендерна пропозиція на закупівлю за предметом: «Електрична енергія» затверджена рішенням уповноваженої особи Зазимської сільської ради Броварського району Київської області (протокол від 21.12.2022). 
Згідно з умовами Тендерної документації єдиним критерієм оцінки пропозицій є ціна (питома вага критерію - 100%). 
За результатами аукціону по Процедурі закупівлі найбільш економічно вигідною визнано тендерну пропозицію Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергум" (далі також – відповідач, постачальник) з остаточною пропозицією 2 154 847 грн, що підтверджується протокольним рішенням уповноваженої особи замовника від 21.12.2022 б/н. 
Також цим протоколом прийнято рішення про укладення договору з відповідачем. 
Повідомлення про намір укласти договір з відповідачем оприлюднено на веб-порталі Уповноваженого органу 21.12.2022.
29.12.2022 між Зазимською сільською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергум" укладено договір про постання електричної енергії споживачу № 3/12-22-266 (далі за текстом - договір), відповідно до п. 1.1. якого, він є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником електричної енергії та укладається сторонами, з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України. 
Згідно з п. 1.2. договору, умови цього Договору розроблені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 № 312 (далі - ПРРЕЕ), та є однаковими для всіх споживачів.
Відповідно до розділу 2 договору, постачальник продає Електричну енергію, згідно коду Єдиного закупівельного словника ДК 021:2015-09310000-5 - «Електрична енергія» споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача за допомогою технічних засобів розподілу електричної енергії, а споживач оплачує постачальнику вартість електричної енергії. 
Обсяг закупівлі електроенергії на 2023 рік становить 493 100 кВт/год. 
Споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з умовами п. 5.2., п. 5.3., п. 5.4., п.5.5. цього Договору. (п. 5.1. договору)
Відповідно пункту 5.3 договору, ціна за 1 кВт. год складає 4,37 грн з ПДВ. Вартість договору складає: 2 154 847,00 грн, в тому числі ПДВ 20% - 359 141,17 гривень.
Як передбачено п. 13.12 договору, істотні умови даного договору, тому числі ціна за одиницю Товару, можуть змінюватися, шляхом укладання відповідної додаткової угоди до даного договору у наступних випадках: 
1. Зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; У цьому випадку Сторони погоджуються, що зміна обсягів Товару відбувається на підставі письмового звернення Сторони Договору із зазначенням підстав та обґрунтування щодо зменшення обсягів, визначених даним договором. 
2. Погодження зміни ціни за одиницю товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення. У цьому випадку Сторони погоджуються, що зміна ціни здійснюється у такому порядку: 
- підставою для зміни ціни є письмове звернення Сторони Договору та коливання ціни на ринку; 
- сторони погоджуються, що збільшення ціни за одиницю товару відбувається пропорційно коливанню ціни на ринку, але не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку; 
- сторони погоджуються, що документальне підтвердження ціни на ринку має містити інформацію про період порівняння ціни, а саме: з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару до моменту виникнення необхідності у внесенні відповідних змін; 
- сторони погоджуються, що жоден документ, який підтверджує коливання ціни на ринку не може містити один і той самий період; 
- сторони погоджуються та допускають, що документальним підтвердженням коливання ціни на ринку можуть бути надані документи, які видані уповноваженими на це органами (ДП «Зовнішіформ», Торгово- промисловою палатою, тощо) та які підтверджують коливання ціни на ринку такого товару, або інші факти, на які посилається Сторона або інші документи органу, установи чи організації, які мають повноваження здійснювати моніторинг цін на товари, визначати зміни ціни такого товару на ринку. 
Документальне підтвердження коливання ціни на ринку має містить: 
- інформацію про стан цін щонайменше на дві дати, що визначають початок (моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару) та кінець часового інтервалу, у якому здійснювалося дослідження цін; 
- результат порівняння цін у відсотковому вираженні;
Відповідно пункту 13.1 договору, цей договір укладається на строк, зазначений в комерційній пропозиції, яку обрав споживач та набирає чинності з моменту погодження (акцептування) споживачем заяви - приєднання, яка є додатком 1 до цього Договору та діє з 01.01.2023 до 31.12.2023, а в частині грошових розрахунків до повного виконання зобов`язань. 
Додатком №1 до договору № 3/12-22-266 є Заява-приєднання до договору про постачання електричної енергії.
Додатком №2 до договору є Перелік об`єктів та точок споживача.
Додатком №3 до договору є Комерційна пропозиція відповідно якої ціна (тариф) електричної енергії, у тому числі диференційовані ціни (тарифи): 4,37 грн за 1 кВт/год з ПДВ.
Також в додатку №3 надано Специфікацію, відповідно якої:
- Товар: Електрична енергія;
- Кількість: 493 100 кВт/год;
- Ціна за 1 кВт/год (з ПДВ): 4,37 грн;
- Загальна вартість (з ПДВ): 2 154 847,00 грн.
16.01.2023 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до Договору, відповідно якої, керуючись п.2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» сторони домовились з 01.01.2023 збільшити ціну за одиницю товару у зв`язку із збільшенням регульованого тарифу на передачу згідно Постанови від 21.12.2022 №1788 та без збільшення загальної вартості Договору та відповідно пункти 3.4 та 5.3 Договору викласти в наступній редакції. «... пункт 3.4 Обсяг закупівлі електричної енергії (Товару) на 2023 рік складає 488 627,437 кВт/год. Пункт 5.3 Ціна за 1 кВт/год складає 4,41 грн з ПДВ. Вартість Договору складає 2 154 847,00 грн, в тому числі ПДВ 20% - 359141,17 грн згідно Специфікацією (Додаток №3)...».
Згідно п. 5 додаткової угоди № 1 до Договору, ця додаткова угода розпочинає свою дію з 01.01.2023 на підставі ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України. 
11.04.2023 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору, відповідно якої, керуючись п. 7 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» сторони домовились з 01.04.2023 збільшити ціну за одиницю товару у зв`язку із збільшенням регульованого тарифу на передачу згідно постанови від 21.12.2022 № 1788 та без збільшення загальної вартості Договору та відповідно пункти 3.4 та 5.3 Договору викласти в наступній редакції: «... пункт 3.4 Обсяг закупівлі електричної енергії (Товару) на 2023 рік складає 484 749,596 кВт/год. Пункт 5.3 Ціна за 1 кВт/год складає 4,46 грн з ПДВ. Вартість Договору складає 2 154 847,00 грн в тому числі ПДВ 20% - 359141,17 грн згідно з Специфікацією (Додаток №3)...».
Згідно пункту 5 Додаткової угоди № 2 до Договору, ця додаткова угода розпочинає свою дію з 01.04.2023 на підставі ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України.
28.07.2023 між сторонами укладено додаткову угоду № 3 до Договору, керуючись п. 7 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», сторони домовились з 01.07.2023 збільшити ціну за одиницю товару у зв`язку із збільшенням регульованого тарифу на передачу згідно постанови №1788 від 21.12.2022р., та без збільшення загальної вартості Договору, та відповідно пункт 3.4. та 5.3. Договору викласти в наступній редакції: «3.4. Обсяг закупівлі електричної енергії (Товару) на 2023 рік складає 481 885,172 кВт/год. 5.3. Ціна за 1 кВт.год складає 4,52 грн з ПДВ. Вартість Договору складає: 2 154 847,00 грн, в тому числі ПДВ 20% - 359 141,17 грн згідно із Специфікацією».
Згідно пункту 5 Додаткової угоди № 3 до Договору, ця додаткова угода розпочинає свою дію з 01.07.2023 на підставі ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України. 
08.08.2023 між сторонами укладено Додаткову угоду № 4 до Договору з урахуванням висновку Київської торгово-промислової палати від 01.08.2023 № Ц-772/1, керуючись п.2 ч.5 ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі» сторони домовились з 01.07.2023, у зв`язку із збільшенням ціни за одиницю товару (електричної енергії) на ринку РДН та внутрішньодобовому ринку, збільшити ціну за одиницю товару (електричної енергії) без збільшення загальної вартості Договору та відповідно пункти 3.4 та 5.3 Договору викласти в наступній редакції: «... пункт 3.4 Обсяг закупівлі електричної енергії (Товару) на 2023 рік складає 465 774,496 кВт/год. Пункт 5.3 Ціна за 1 кВт/год складає 4,89 грн з ПДВ. Вартість Договору складає 2 154 847,00 грн в тому числі ПДВ 20% - 359141,17 грн згідно з Специфікацією (Додаток №3)...».
Згідно з п. 5 Додаткової угоди № 4 до договору, ця додаткова угода розпочинає свою дію з 01.07.2023 на підставі ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України. 
18.09.2023 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 5 до Договору з урахуванням висновку Київської торгово-промислової палати від 04.09.2023 № Ц-958/2, керуючись п.2 ч. 5 ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі» сторони домовились з 01.08.2023, у зв`язку із збільшенням ціни за одиницю товару (електричної енергії) на ринку РДН та внутрішньодобовому ринку, збільшити ціну за одиницю товару (електричної енергії) без збільшення загальної вартості Договору та відповідно пункти 3.4 та 5.3 Договору викласти в наступній редакції: «... пункт 3.4 Обсяг закупівлі електричної енергії (Товару) на 2023 рік складає 447 535,280 кВт/год. Пункт 5.3 Ціна за 1 кВт/год складає 5,46 грн з ПДВ. Вартість Договору складає 2 154 847,00 грн в тому числі ПДВ 20% - 359141,17 грн згідно з Специфікацією (Додаток №3)...».
Згідно з п. 5 Додаткової угоди № 5 до договору, ця додаткова угода розпочинає свою дію з 01.08.2023 на підставі ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України. 
Відповідно до звіту про виконання договору № 3/12-22-266 замовником здійснено оплату за поставку електричної енергії (за період з не вказано по 31.12.2023) на рахунки постачальника у розмірі 2 154 847,00 грн (в тому числі ПДВ 359 141,17 грн.) Джерело фінансування закупівлі є місцевий бюджет.
Заступник керівника Броварської окружної прокуратури Київської області вказує, що внаслідок укладення додаткових угод від 08.08.2023 № 4, від 18.09.2023 № 5 збільшено ціну за 1 кВт/год електричної енергії на 20,80 % від ціни, встановленої умовами додаткової угоди № 3 від 28.07.2023 за відсутності належних доказів коливання ціни на неї на ринку.
Прокурор вказує, що додаткову угоду № 4 від 08.08.2023 до Договору укладено в порушення п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922 пп. 2 п. 19 Постанови № 1178 та п. 13.12 договору, оскільки у висновку Київської торгово-промислової палати від 01.08.2023 № Ц-772/1 взято період за грудень 2022 року та липень 2023 року, тоді як останні зміни до договору були внесені додатковою угодою 28.07.2023 № 3 та вступали в дію з 01.07.2023, тобто період порівняння ціни, не відповідає вимогам пункту 13.12 договору, а саме періодом порівняння ціни з моменту останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару до моменту виникнення необхідності у внесенні відповідних змін є період липень - серпень 2023 року. Внаслідок безпідставного збільшення ціни на Товар та підписання додаткової угоди від 08.08.2023 № 4, наступні укладені додаткові угоди, укладені з ціною за одиницю товару, без достатнього обґрунтування, що суперечить імперативній нормі п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922 та пп. 2 п. 19 Постанови № 1178.
Також, за твердженнями прокурора, додаткову угоду від 18.09.2023 № 5 до Договору укладено з порушенням п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922 та пп. 2 п. 19 Постанови № 1178, що призвело до недотримання принципу максимальної економії, ефективності та пропорційності, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 922.
Враховуючи вищевикладене, за твердженнями прокурора, споживачем та постачальником неправомірно внесені зміни до істотних умов договору додатковою угодою від 08.08.2023 № 4, чим порушено вимоги п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922 пп. 2 п. 19 Постанови № 1178 та п. 13.12 договору, внаслідок безпідставного збільшення ціни на Товар та підписання додаткової угоди № 4, а наступна укладена додаткова угода від 18.09.2023 № 5, укладена з ціною за одиницю товару, без достатнього обґрунтування, що призвело до недотримання принципу максимальної економії, ефективності та пропорційності, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 922. Вказане порушення призвело до безпідставного підвищення ціни за одиницю товару.
Оскільки позов у даній справи поданий першим заступником керівника Броварської окружної прокуратури Київської області, суд перевіряє законність і обґрунтованість щодо підстав для представництва інтересів держави в суді прокурором та процесуальної дієздатності прокурора у даній справі.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України “Про прокуратуру”.
Згідно з абзацами 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до приписів ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”:
- представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1);
- прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва (ч. 3);
- прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (ч. 4).
За приписами ст. 53 Господарського процесуального кодексу України:
- у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (ч. 3);
- прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4).
Таким чином, зі змісту вищезазначених законодавчих положень вбачається, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Перший “виключний випадок” передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
“Нездійснення захисту” має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень — він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
“Здійснення захисту неналежним чином” має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
“Неналежність” захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).
Таким чином, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Обґрунтовуючи порушення інтересів держави Заступник керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області зазначає, що метою Закону України “Про публічні закупівлі” є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції у цій сфері, розвитку добросовісної конкуренції. 
Відтак, прямий інтерес держави полягає у неухильному дотриманні учасниками процедури закупівлі та замовником встановлених Законом України “Про публічні закупівлі” вимог. 
Проведення процедури державних закупівель та укладення договору із порушенням законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 по справі №912/989/18. 
У постанові від 23.09.2021 по справі №910/11608/20 Верховний Суд вказав на ту обставину, що закупівля проводиться не лише для того, щоб забезпечити однакову можливість всім суб`єктам господарювання продавати свої товари, роботи чи послуги державі, але й для того, щоб закупівля була проведена на максимально вигідних для держави умовах. 
Крім того, використання бюджетних коштів з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу системи бюджетного фінансування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави. 
Звернення прокурора до суду з вказаною позовною заявою має важливе значення для зміцнення правопорядку в сфері здійснення публічних закупівель і захисту економічної конкуренції та додержання всіма учасниками цих суспільних відносин принципу законності (ст. 68 Конституції України). 
Таким чином, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес.
Своє звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, Північного офісу Держаудитслужби (далі також – позивач 2) заступник керівника Броварської окружної прокуратури Київської області обґрунтовував наступним.
Відповідно до частини 4 статті 7 Закону України “Про публічні закупівлі” центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України “Про публічні закупівлі” моніторинг процедури закупівлі здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи.
Відповідно до пунктів 8 та 10 частини 1 статті 10 Закону України “Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні” органу державного фінансового контролю надається право, зокрема порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 року № 43, визначено, що Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Згідно з підпунктами 3, 4, 9 пункту 4 цього Положення Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань: реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, перевірки державних закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про державні закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.
Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
Відповідно до п.п. 1, 3 Положення про Північний офіс Держаудитслужби, затвердженого наказом Держаудитслужби від 02.06.2016 № 23, Північний офіс Держаудитслужби підпорядковується Держаудитслужбі та є її міжрегіональним територіальним органом. 
Основним завданням Офісу є реалізація повноважень Держаудитслужби на території Вінницької, Житомирської, Київської, Черкаської, Чернігівської областей та в м. Києві. Зокрема, у місті Києві та на території Київської області реалізацію державного фінансового контролю здійснює апарат Офісу. 
Таким чином, у даному випадку, саме Північний офіс Держаудитслужби наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, у тому числі й у сфері здійснення публічних закупівель.
Окружна прокуратура відповідно до абз. 4 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» листом від 15.04.2025 № 52-2880вих-25 повідомлено Північний офіс Держаудитслужби про існування порушення інтересів держави внаслідок укладення додаткових угод до договору №3/12-22-266 від 29.12.2022, який був укладено за наслідками проведеного позивачем 1 тендеру згідно оголошення UA-2022-12-07-007970-а, і про наявність підстав для визнання додаткових угод недійсними із застосуванням наслідків їх недійсності та запропоновано вжити самостійно цивільно-правових заходів та звернутися до суду з позовною заявою про визнання додаткових угод до договору постачання електричної енергії недійсними та стягнення надмірно сплачених коштів у сумі 163 239,97 грн відповідачу. 
Листом Північного офісу Держаудитслужби від 18.04.2025 № 262627-17/2935-2025 повідомлено прокуратуру про те, що контролюючим органом з урахуванням Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» не передбачено можливості звернення Офісом до суду з відповідним позовом. 
Вищевказане свідчить про те, що контролюючим органом досліджувалися взаємовідносини, що виникли між позивачем 1 та відповідачем за спірними додатковими угодами, проте, вказаним територіальним органом Держаудитслужби не вжито заходів із захисту порушених інтересів держави, не повідомлено про намір щодо звернення до суду з відповідним позовом, а також не проінформовано про заплановані заходи задля усунення порушень вказаних інтересів та конкретні строки їх вжиття. 
Отже, Північний офіс Держаудитслужби - це саме той орган виконавчої влади в Україні, який здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень, в тому числі в судовому порядку. 
Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 826/9672/17, постанові Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 909/545/18. 
Отже, Північний офіс Держаудитслужби може бути позивачем у даній справі, оскільки є належний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівлі. Питання належності або неналежності даного органу залежить від обставин кожної конкретної справи, які мають з`ясовуватись у суді з наведенням відповідного обґрунтування у судовому рішенні.
Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в особі Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, суд зазначає таке.
Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України “Про публічні закупівлі” до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.
В контексті правовідносин у даній справі, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання.
Верховний Суд неодноразово у своїх правових висновках стверджував, що органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно з частиною 3 статті 16 цього Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Відповідно до статті 18-1 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
Згідно ст. 64 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” видатки, які здійснюються органами місцевого самоврядування на потреби територіальних громад, їх розмір і цільове спрямування визначаються відповідними рішеннями про місцевий бюджет.
Бюджетним кодексом України визначаються правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства.
Відповідно до п. 47 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів - це бюджетні установи в особі їх керівників, уповноважені на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків з бюджету.
При цьому, для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (ч. 1 ст. 22 Бюджетного кодексу України).
Головний розпорядник бюджетних коштів здійснює контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів (ч. 9 п. 5 ст. 22 Бюджетного кодексу України).
Джерелом фінансування оскаржуваної закупівлі є кошти місцевого бюджету.
З урахуванням наведеного, використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - мешканців відповідної області. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування суб`єктами незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси відповідної територіальної громади.
Орган місцевого самоврядування зобов`язаний контролювати виконання бюджету, зокрема законність та ефективність використання коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, то вказаний орган місцевого самоврядування є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів обласного бюджету.
Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20 (підпункти 5.50, 5.51) та від 21.12.2022 у справі № 904/8332/21 (пункт 33).
Також Верховний Суд у постановах від 09.08.2023 у справі № 924/1283/21, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 підтримав вищевказану правову позицію щодо необхідності стягнення коштів у вказаних правових відносинах в дохід місцевого бюджету на користь органу місцевого самоврядування, як уповноваженого органу на вжиття заходів реагування до поновлення інтересів держави.
Позиція Верховного Суду щодо правомірності подання прокурором позову в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування є сталою та відображена в постановах Верховного Суду від 31.08.2021 року в справі № 926/1392/20, від 05.08.2021 року в справі № 911/1236/20, від 13.10.2020 року в справі № 912/1580/18 та інших.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року в справі № 469/1044/17 (пункт 38) зазначено, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема, і тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор.
В обґрунтування підстав звернення з цим позовом в особі Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, прокурор посилався на те, що стороною спірних додаткових угод є позивач 1, який є одержувачем бюджетних коштів, закупівля продукції здійснювалась за бюджетні кошти, при цьому, незважаючи на те, що відповідачем поставлено значно меншу кількість товару, заходи щодо відновлення порушеного права, а саме щодо стягнення безпідставно отриманих коштів, Зазимською сільською радою Броварського району Київської області не вживаються.
Таким чином, Зазимська сільська рада Броварського району Київської області є розпорядником бюджетних коштів та уповноваженим органом на захист державних інтересів у спірних правовідносинах у будь-який спосіб, передбачений ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України.
Броварська окружна прокуратура Київської області на виконання вимог, установлених абз. 4 ч. 4 ст. 23 вказаного Закону, листами від 15.04.2025 № 52- 2873вих-25 та від 29.04.2025 № 52-3317вих-25 повідомлено Зазимську сільську раду про існування порушення інтересів держави внаслідок укладення спірних додатковий угод до договору № 3/12-22-266 від 29.12.2022, і про наявність підстав для визнання їх недійсним та застосування наслідків їх недійсності та запропоновано вжити самостійно цивільно-правових заходів та звернутися до суду з позовною заявою про визнання додаткових угод до договору постачання електричної енергії недійсними та стягнення надмірно сплачених коштів відповідачу. 
З листів Зазимської сільської ради від 28.04.2025 № 1789/04-04 та від 02.05.2025 вбачається, що 22.04.2025 орган місцевого самоврядування направив на адресу товариства претензію про повернення коштів, проте, сільська рада не планує вживати самостійно заходів цивільно-правового характеру та не заперечує прокурору вживати заходів представницького характеру. 
В додаток сільська рада надала копію претензії та фіскальний чек, з якого встановлено, що на адресу відповідача дійсно направлено рекомендованим листом вищевказаний документ (трекінг номер 0741500082453), тим самим розпочала вживати заходів досудового врегулювання спору.
При цьому, за умови існування декількох органів, що можуть здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, Закон не визначає перевагу одних над іншими при виборі відповідного органу прокурором. 
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
Велика Палата Верховного суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 виклала правову позицію щодо обґрунтування прокурором підстав для представництва інтересів держави в суді, зокрема, Велика Палата зазначила, що прокурор звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Станом на день подання позову вказані компетентні органи упродовж тривалого часу не вжили відповідних заходів щодо захисту інтересів держави шляхом звернення до суду про визнання додаткових угод від 08.08.2023 № 4, від 18.09.2023 № 5 недійсними та стягнення безпідставно сплачених коштів.
Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. 
Про прийняте рішення щодо звернення прокурора з цією позовною заявою в особі Зазимської сільської ради Броварського району Київської області окружна прокуратура Київської області повідомила позивача 1 листом від 26.05.2025.
Про прийняте рішення щодо звернення прокурора з цією позовною заявою особі Північного офісу Держаудитслужби Броварська окружна прокуратура Київської області повідомила позивача 2 листом від 26.05.2025.
З огляду на вищезазначене, суд констатує наявність підстав для представництва Прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах та дотримання ним при зверненні до суду з позовом у справі № 910/6785/25 вимог, передбачених статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. 
Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
З матеріалів справи вбачається, що за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України “Про публічні закупівлі” 28.12.2023 між Комунальним некомерційним підприємством Харківської обласної ради "Обласна дитяча клінічна лікарня" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергостратегія" укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 28/12/2023-Х-Е.
Правові та економічні засади закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України “Про публічні закупівлі” (надалі – у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Метою вказаного закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України (далі також – ГК України) з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України (чинного станом на момент виникнення спірних правовідносин) договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.
Згідно із ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З матеріалів справи вбачається, що за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України “Про публічні закупівлі” 29.12.2022 між сторонами укладено договір.
Правові та економічні засади закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України “Про публічні закупівлі” (надалі – у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Метою вказаного закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України (далі також – ГК України) з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України (чинного станом на момент виникнення спірних правовідносин) договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.
Згідно із ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Суд встановив, що укладаючи 29.12.2022 договір про постання електричної енергії споживачу № 3/12-22-266, сторони обумовили усі його істотні умови.
Відповідно до Постанови Національної Комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 01.12.2021 № 2454 з 01.01.2022 ПАТ «НАЦІОНАЛЬНА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ «УКРЕНЕРГО» було встановлено тариф на послуги з передачі електричної енергії на рівні 345,64 грн/МВт* год (без урахування податку на додану вартість) та структуру тарифу на послуги з передачі електричної енергії згідно з додатком.
Відповідно постанови Національної Комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 21.12.2022 № 1788 ПАТ «НАЦІОНАЛЬНА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ «УКРЕНЕРГО» було встановлено тариф на послуги з передачі електричної енергії для користувачі системи (крім підприємств «зеленої» електрометалургії):
1) на період з 01 січня 2023 року по 31 березня 2023 року (включно) на рівні 380,28 грн/МВт* год (без урахування податку на додану вартість);
2) на період з 01 квітня 2023 року по 30 червня 2023 року (включно) - 430,25 грн/МВт* год (без урахування податку на додану вартість);
3) на період з 01 липня 2023 року по 31 грудня 2023 року (включно) - 485,10 грн/МВт* год (без урахування податку на додану вартість). 
Тобто, ціна за 1 кВт-год без ПДВ та без врахування тарифу на послуги з передачі електричної енергії (згідно Постанови від 01.12.2021 № 2454) складала: 3,64166667 грн - 0,34564 грн = 3,29 гривень. 
Отже, з 01.01.2023 відповідно Додаткової угоди № 1 ціна за 1 кВт-год без ПДВ та без врахування тарифу на послуги з передачі електричної енергії (згідно Постанови від 21.12.2022 №1788) складала: 3,675 грн - 0,38028 грн = 3,29 грн. 
За таких обставин, зростання ціни відбулося виключно за рахунок збільшення регульованого тарифу на передачу згідно постанови від 21.12.2022 № 1788, тому ціна електричної енергії залишилась не змінна, отже порушень при укладанні Додаткової угоди № 1 до Договору не вбачається. 
Аналогічно, не вбачається порушень при укладенні додаткових угод № 2 та № 3, оскільки:
- з 01.04.2023 відповідно Додаткової угоди № 2 ціна за 1 кВт-год без ПДВ та без врахування тарифу на послуги з передачі електричної енергії (згідно Постанови від 21.12.2022 №1788) складала: 3,72 грн - 0,43025 грн = 3,29 грн; 
- з 01.07.2023 відповідно Додаткової угоди № 3 ціна за 1 кВт-год без ПДВ та без врахування тарифу на послуги з передачі електричної енергії (згідно Постанови від 21.12.2022 №1788) складала: 3,77 грн - 0,48510 грн = 3,29 грн.
Однак, 08.08.2023 між сторонами укладено додаткову угоду № 4 до договору від 29.12.2022 №3/12-22-266 з урахуванням висновку Київської торгово-промислової палати від 01.08.2023 № Ц-772/1, в якому визначено відсоток коливання середньозваженої ціни електричної енергії на РДН (ОЕС), грн/МВт*год, без ПДВ за грудень 2022 року (місяць укладання договору) та за липень 2023 року. Відсоток коливання складає + 9,63%.
Суд вказує, що у висновку Київської торгово-промислової палати від 01.08.2023 № Ц-772/1 взято період за грудень 2022 року та липень 2023 року, тоді як останні зміни до договору були внесені додатковою угодою 28.07.2023 № 3 та вступали в дію з 01.07.2023, тобто період порівняння ціни, не відповідає вимогам пункту 13.12 Договору, а саме періодом порівняння ціни з моменту останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару до моменту виникнення необхідності у внесенні відповідних змін є період липень - серпень 2023 року.
Проте, пунктом 13.12 договору визначено, що зокрема, сторони погоджуються, що документальне підтвердження ціни на ринку має містити інформацію про період порівняння ціни, а саме: з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару до моменту виникнення необхідності у внесенні відповідних змін; Сторони погоджуються, що жоден документ, який підтверджує коливання ціни на ринку не може містити один той самий період.
Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України, на яку посилається позивач, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Згідно із частинами 3-4 ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Відповідно до ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі” істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії;
3) покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку;
6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування;
7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;
8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої цієї статті.
Пунктом 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України “Про публічні закупівлі”, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 (надалі – Особливості) встановлюється, що істотні умови договору про закупівлю, укладеного відповідно до пунктів 10 і 13 (крім підпункту 13 пункту 13) цих особливостей, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
2) погодження зміни ціни за одиницю товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення;
3) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
4) продовження строку дії договору про закупівлю та/або строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг);
6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку з зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування, а також у зв`язку із зміною системи оподаткування пропорційно до зміни податкового навантаження внаслідок зміни системи оподаткування;
7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS, регульованих цін (тарифів), нормативів, середньозважених цін на електроенергію на ринку “на добу наперед”, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;
8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої статті 41 Закону;
9) зменшення обсягів закупівлі та/або ціни згідно з договорами про закупівлю робіт з будівництва об`єктів нерухомого майна відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 р. № 382 “Про реалізацію експериментального проекту щодо відновлення населених пунктів, які постраждали внаслідок збройної агресії Російської Федерації” (Офіційний вісник України, 2023 р., № 46, ст. 2466), якщо розроблення проектної документації покладено на підрядника, після проведення експертизи та затвердження проектної документації в установленому законодавством порядку.
Тобто, неухильним аспектом при застосуванні пункту 19 Особливостей при збільшенні ціни за одиницю товару є підтвердження (наявність) факту коливання ціни товару на ринку.
Отже, сторони у випадку коливання цін на ринку наділені правом вносити зміни до договору щодо ціни товару декілька разів, але кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
Крім того, суд зазначає, що постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Такої правової позиції щодо імперативної поведінки постачальника дійшов Верховний Суд в постанові від 18.06.2021 у справі №927/491/19.
Чинне законодавство про публічні закупівлі не визначає, які органи, установи чи організації мають право надавати інформацію щодо коливання цін на ринку і які документи можуть підтверджувати таке коливання. Такі органи і такі документи можуть визначатися замовником при формуванні тендерної документації, а сторонами - при укладенні договору (відповідно до тендерної документації). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.07.2021 у справі № 922/2030/20.
Верховним Судом у постанові від 12.09.2019 у справі №915/1868/18 наголошено, що можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених Законом України "Про публічні закупівлі".
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 вирішила питання про те, чи дозволяють норми п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі” збільшувати ціну товару більш ніж на 10% від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.
ВП ВС зазначила, що із системного тлумачення наведених норм ЦК України, ГК України та Закону України “Про публічні закупівлі” вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у ст. 652 ЦК України та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
Такий правовий висновок неодноразово також був викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 922/433/22, від 01.10.2024 у справі № 918/779/23, від 06.02.2025 у справі № 910/5182/24, від 18.02.2025 у справі № 925/889/23 та підтриманий у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 920/19/24 від 21.11.2025.
Суд зазначає, що укладення спірної угоди у цьому випадку призвело до нівелювання результатів відкритих торгів, а держава втратила можливість купити газ по ціні, запропонованій переможцем тендеру з огляду на таке.
Будь-який суб`єкт підприємницької діяльності діє на власний ризик. Укладаючи договір поставки товару на певний строк у майбутньому, він гарантує собі можливість продати свій товар, але при цьому несе ризики зміни його ціни. Підприємець має передбачати такі ризики і одразу закладати їх у ціну договору.
За звичайних умов покупець товару не може бути зацікавленим у збільшенні його ціни, а відповідно й у зміні відповідних умов договору, оскільки за наявності необґрунтованого росту на ринку ціни відповідного товару, який відбувся після укладення договору, покупець має право відмовитися від підписання невигідної для нього додаткової угоди, адже ціна продажу товару вже визначена в договорі купівлі-продажу чи поставки.
Судом встановлено, що станом на момент підписання договору сторонами були погоджені всі істотні умови - предмет, ціна та строк виконання зобов`язань за договором відповідно до вимог ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону України "Про публічні закупівлі".
Суд зазначає, що необхідність укладення додаткової угоди обґрунтовано висновком Київської торгово-промислової палати від 01.08.2023 № Ц-772/1, у якому для порівняння взято період за грудень 2022 року та за липень 2023 року, з визначенням зростання середньозваженої ціни на РДН (ОЕС) на +9,63%.
Однак суд зауважує, що це невірний підхід, що суперечить п. 13.12 договору та пп. 2 п. 19 Особливостей, оскільки договір було укладено 29.12.2022, тобто вже після завершення грудня 2022, а останні зміни до договору до підписання угоди № 4 внесені додатковою угодою №3 від 28.07.2023, яка набула чинності з 01.07.2023, отже, період порівняння для оцінки ринкового коливання повинен охоплювати саме липень-серпень 2023 року. 
Натомість, у висновку Київської торгово-промислової палати від 01.08.2023 № Ц-772/1, який використано для обґрунтування угоди №4, порівнюються грудень 2022 року та липень 2023 року тобто використано ринкові дані за період, що не є релевантним для аналіз коливання ціни, оскільки він не відповідає ані моменту останньої зміни договору ані моменту виникнення необхідності у новій зміні ціни.
Крім того, такий висновок не містить точної інформації про коливання цін на електроенергію як на момент звернення відповідача із листом-пропозицією про внесення змін до договору, так і на момент підписання спірної додаткової угоди № 4. 
У вказаному висновку відсутні відомості щодо динаміки ціни на предмет закупівлі, інформація щодо вартості електричної енергії на конкретну дату у порівнянні з попередніми періодами, на дату укладання договору, чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни на ринку електричної енергії за період з дати укладення договору по дату внесення змін до нього. У даному висновку зазначено лише вартість електричної енергії на вказані вище місяці (грудень 2022 та липень 2023 року), без інформації про конкретні дати періодів тощо, а також вказано, що відповідний висновок носить довідковий характер.
При цьому, з початку 2023 року відбулося кілька змін тарифу на передач електроенергії, встановлених постановами НКРЕКП, що обґрунтовували укладення додаткових угод №1-3. 
При цьому в усіх цих випадках базова (чиста) ціна товару — електроенергії без ПДВ та тарифу - залишалась на рівні 3,29 грн/кВт год.
Останньою правомірною угодою є додаткова угода №3 від 28.07.2023, яка встановлювала ціну на рівні 4,52 грн/кВт год з ПДВ, що відповідало структурі тарифу, чинного з 01.07.2023, та формулі в договорі. 
Ця угода почала діяти з 01.07.2023 і фактично була обґрунтована зміною тарифу на передачу згідно з постановою НКРЕКП №1788 від 21.12.2022.
Зважаючи на те, що коливання ціни за МВт*год електричної енергії на ринку в бік збільшення не відбувалося з моменту укладення додаткової угоди №3 до моменту підписання позивачем 1 та відповідачем додаткової угоди № 4 до нього, суд дійшов висновку про те, що така додаткова угода була укладена з порушенням вимог пункту 2 частини 5 статті 41 Закону, що призвело до недотримання позивачем 1 принципу максимальної економії, ефективності та пропорційності.
Враховуючи наведене вище в сукупності, суд дійшов висновку, що додаткова угода від № 4 укладена з порушенням приписів статті 41 Закону та підлягає визнанню недійсною.
18.09.2023 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 5 до Договору з урахуванням висновку Київської торгово-промислової палати від 04.09.2023 № Ц-958/2, керуючись п.2 ч. 5 ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі» сторони домовились з 01.08.2023, у зв`язку із збільшенням ціни за одиницю товару (електричної енергії) на ринку РДН та внутрішньодобовому ринку, збільшити ціну за одиницю товару (електричної енергії) без збільшення загальної вартості Договору та відповідно пункти 3.4 та 5.3 Договору викласти в наступній редакції: «... пункт 3.4 Обсяг закупівлі електричної енергії (Товару) на 2023 рік складає 447 535,280 кВт/год. Пункт 5.3 Ціна за 1 кВт/год складає 5,46 грн з ПДВ. Вартість Договору складає 2 154 847,00 грн в тому числі ПДВ 20% - 359141,17 грн згідно з Специфікацією (Додаток №3)...».
Таким чином, додаткова угода №5, яка передбачала ціну 5,46 грн/кВт год, становить +20,80% від ціни за додатковою угодою №3.
Судом враховано, що наведеною додатковою угодою (яка фактично ґрунтувалася на визнаній судом недійсною додатковій угоді № 4) збільшено ціну електричної енергії на 20,80 %.
При цьому, суд вказує, що постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 324 було утворено Державне підприємство «Оператор ринку». 
Надалі, наказом Міністерства енергетики України від 20.12.2021 № 344 «Про створення Акціонерного товариства «Оператор ринку» створене Акціонерне товариство «Оператор ринку» у процесі перетворення Державного підприємства «Оператор ринку» в акціонерне товариство та затверджено Статут Акціонерного товариства «Оператор ринку». 
Згідно Статуту Акціонерного товариства «Оператор ринку», товариство є правонаступником Державного підприємства «Оператор ринку». 
Так, відповідно до пункту 3.1 Статуту ДП Оператор ринку, затвердженого наказом міністерства енергетики України від 20.12.2021 № 344 товариство утворено з метою забезпечення функціонування ринку електричної енергії на добу наперед та внутрішньодобового ринку електричної енергії, а також організації купівлі-продажу електричної енергії, а також отримання прибутку від провадження господарської діяльності. Предметом діяльності товариства є, зокрема, забезпечення функціонування ринку на добу наперед та внутрішньодобового ринку, організація купівлі-продажу електричної енергії на ринках електричної енергії; реєстрація учасників ринку на добу наперед та внутрішньодобовому ринку; ведення та оприлюднення реєстру таких учасників на офіційному веб-сайті підприємства (пункт 3.3 Статуту). 
Окрім цього, АТ «Оператор ринку» уповноважений розраховувати подекадні, місячні та визначену дату середньозважені ціни купівлі-продажу електроенергії на ринках РДН/ВДР як в цілому по Україні, такі по торгових зонах «ОЕС України» та «Острів Бурштинської ТЕС» згідно Правил ринку «на добу наперед» та внутрішньодобового ринку, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 308. 
Таким чином, АТ «Оператор ринку» розміщує на своєму веб-сайті (https://www.oree.com.ua), що знаходиться у вільному доступі та надає на запит інформацію щодо цін на ринку електроенергії в Україні, їх коливання у відповідні періоди (денний, декадний, місячний тощо), яка може використовуватись як орієнтир (індикатор) різними учасниками ринку в залежності від їхніх потреб та специфіки відносин, у тому числі замовниками, постачальниками та Торгово промисловою палатою України.
Ціна складала:
- 01.07.2023 - 2 932,23 грн/МВт.год: 
- 08.08.2023 - 4 217,00 грн/МВт. год. 
Коливання: (4 217,00 - 2 932,23) : 2 932,23 x 100% = 43,82%. 
Проте, це не відповідає логіці пропорційності, оскільки дата 08.08.2023 це вже момент укладення угоди № 4, а не потреба у зміні. 
До того ж, ці дати не релевантні, таке порівняння пікове, а не середнє. 
У даному випадку, (договір від 29.12.2022, остання зміна ціни – додаткова угода № 3 від 28.07.2023, яка діє з 01.07.2023 за ціною 4,52 грн/кВт* год з ПДВ), можливість подальшої зміни ціни (угоди № 4 та № 5) мала би відповідати чітко визначеним критеріям: «..період порівняння ціни - з моменту останнього внесення змін договору до моменту необхідності у внесенні відповідних змін». 
Отже, постачальник мав орієнтуватися на ціну 4,52 грн за угодою № 3 (28.07.2023) як нову базову, яка відповідала ситуації на ринку станом на кінець липня. Порівняння з ціною 2932,23 грн (на 01.07.2023) недоречне. 
Реальна потреба у зміні була відсутня, бо не було стабільного ринкового підвищення станом на момент укладення угоди № 4 (08.08.2023). 
Таким чином, угода № 3 вже підвищила ціну до 4,52 грн з урахуванням тарифів і ПДВ, отже вона вже охоплювала ринкову ситуацію липня, яка ще не вимагала нових змін. 
У серпні 2023 постачальник отримав висновок ТПП від 01.08.2023 для укладення додаткової угоди № 4. 
Реальна зміни ціни за ринком у серпні (від 28.07 до 08.08) менше 0,5% тобто ріст відсутній (чи мінімальний), отже ніякої «потреби у зміні» не було. 
Тому, ціна 4,89 грн необґрунтовано перевищує узгоджену комерційну ціну 4,52 грн (+8,19%). 
Додаткова угода №5 укладена 18.09.2023, яка почала діяти з 01.08.2023. Ціна підвищена з 4,52 до 5,46 грн, тобто +20,80%. Підставою укладення є висновок ТПП від 04.09.2023 №958/2 (за липень та серпень 2023). 
Станом на 01.08.2023 ціна вже знижувалася (4 136,27) і почала діяти угода № 5 з ціною 5,46 грн/кВт*год з ПДВ, яку укладено 18.09.2023 коли ринок знизився (6,93%). Для обґрунтування цієї угоди був використаний висновок ТПП від 04.09.2023, де порівнювався липень і серпень з начебто коливанням «+13,42%».
Отже, спірна угода 5 не зменшила ціну відповідно до зниження РДН у вересні (6,93%); жодної пропорційності або перегляду немає; угода ґрунтується на вже неправомірно збільшеній ціні угоди № 4. 
Тим більше, що на момент підписання угоди № 5 (18.09.2023) ринкова ціна вже знижувалася, а отже, остання вже не мала жодного економічного підґрунтя для нового зростання ціни. 
Вищевказане є підтвердженням порушення принципу пропорційності (п. 13.12 Договору, пп. 2 п. 19 Постанови № 1178) оскільки висновки ТПП були вибірковими, не релевантними і в них не враховано, що динаміка ринку після 08.08.2023 (дата укладення угоди № 4) є спадна, а угода 5 ще більше підняла ціну, порушуючи пропорційність, періодичність, неперевищення загальної суми договору. 
При цьому ціна зросла на 20,80% сукупно, хоча реальна динаміка ринку вже знизилася, а отже це є непропорційне та економічно невиправдане підвищення ціни у якому не було реальної потреби.
Враховуючи порушення вимоги пропорційності згідно з Постановою №1178, ринкове коливання було разове, короткострокове і не з моменту останньої зміни договору, що є порушенням п. 13.12 договору, зокрема неправильний період порівняння, порушення принципу економії, ефективності і незбільшення вартості договору, а отже факт зростання ринку не є автоматичною підставою для підвищення ціни. 
Постачальник повинен був дотриматися вимог пропорційності, належного періоду порівняння та обмеження щодо загальної вартості договору. 
Порушення цих умов у додаткових угодах №4 та №5 свідчить про їхню недійсність.
Таким чином, формально посилаючись на висновок ТПП від 01.08.2023 №Ц-772/1, постачальник свідомо проігнорував реальні тенденції ринку (та обрав хибний період), що суперечить вимогам п. 13.12 договору, пп. 2 п. 19 Постанови КМУ №1178 та принципу пропорційності, об`єктивності, економічної доцільності.
Отже, на момент виникнення «потреби у зміні» умов договору, згідно з п. 13.12 договору та п. 19 Особливостей, об`єктивних економічних підстав для підвищення вже не існувало.
Суд зазначає, що оскільки додаткова угода № 4 визнана судом недійсною, в силу приписів статті 216 Цивільного кодексу України остання не створює юридичних наслідків. Тому при наданні оцінки змісту додаткової угоди № 5 на предмет її відповідності вимогам пункту 2 частини 5 статті 41 Закону відсоткове співвідношення збільшення ціни за даними угодами слід обчислювати від базової ціни товару, визначеної безпосередньо у додатковій угоді №3.
Оскільки збільшення ціни на товар, внаслідок підписання оспорюваних додаткових угод, відбулося без належного обґрунтування та належних доказів коливання цін на товар, то таке збільшення є прямим порушенням статті 5, пункту 2 частини 5 статті 41 Закону, а відтак є підставою для визнання цих додаткових угод недійсними на підставі положень статей 203, 205 Цивільного кодексу України.
Відповідачем не зазначено та не наведене належних доводів та обставин, що невнесення змін до договору в частині збільшення ціни на електричну енергію за спірний період було б очевидно невигідним та збитковим для нього, тоді як виключно коливання цін на ринку електроенергії не може бути беззаперечною підставою для автоматичного перегляду (збільшення) погодженої сторонами ціни за одиницю товару (постанова Верховного Суду від 16.02.2023 року в справі № 903/366/22).
У справі, що розглядається, суд встановив, що споживач, який мав право на отримання електроенергії по ціні, визначеній в укладеному сторонами договорі та додатковій угоді №3, без надання письмових заперечень чи проведення переговорів щодо пропозиції постачальника про збільшення ціни підписав спірні додаткові угоди до договору, внаслідок чого додатковими угодами змінені істотні умови договору: ціна за одиницю товару збільшилася на 20,80 %, від ціни, встановленої умовами додаткової угоди № 3 за відсутності належних доказів коливання ціни на неї на ринку.
Зазначене дає підстави для висновку про нівелювання результатів відкритих торгів та втрату державою можливості скористатися пропозиціями інших учасників відкритих торгів, оскільки запропонована переможцем ціна газу не відповідає встановленій з самого початку договором, укладеним внаслідок відкритих торгів.
При цьому, обидві сторони оскаржуваного правочину не могли не розуміти особливості функціонування ринку електроенергії (тобто постійне коливання цін, їх сезонне зростання-падіння були прогнозованими), тому сторони не були позбавлені можливості визначити в договорі порядок зміни ціни, зокрема, які коливання ціни надають право на перерахунок ціни (порогові показники), формулу розрахунку нової ціни, якими саме документами має підтверджуватися коливання цін на ринку товару тощо.
З огляду на положення статті 5 Закону України "Про публічні закупівлі", статті 13 ЦК України, суд зазначає, що перемога у тендері (закупівля за державні кошти) та укладення договору з однією ціною та її подальше підвищення більш як на 20,80 %, шляхом укладення спірних додаткових угод є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку продавця.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19.
Враховуючи викладене, внесення згідно з додатковими угодами № 4 та № 5 змін до істотних умов договору щодо зміни ціни за 1 кВт/год електричної енергії за відсутності зміни у бік збільшення перемінних тарифів та без належного документального підтвердження ринкових коливань цін електричної енергії у бік збільшення, є порушенням договору та вимог цивільного законодавства. 
Враховуючи викладене та зважаючи на те, що укладення додаткових угод № 4 та № 5 до договору відбулось без будь-яких належних на те підстав, всупереч положенням ч. 4 та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а також положень договору, що не відповідає основним принципам закупівель, визначених ст. 5 вказаного Закону, а саме: добросовісної конкуренції серед учасників, ефективності, відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель, запобіганні корупційним діям і зловживанням, та порушує інтереси держави, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання їх недійсними.
Таким чином судом у цій справі констатовано недійсність додаткових угод № 4 та № 5 до договору. 
За таких обставин, вимоги Прокурора про визнання недійсними додаткових угод № 4 та № 5 до договору є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
При цьому, суд вказує, що недійсність цих додаткових угод не означає відсутність між сторонами договірних відносин, адже відносини між ними врегульовані договором, тобто зобов`язання є договірними.
У ч.2 ст.712 ЦК України передбачено, що до договору постачання застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
У ст. 669 ЦК України передбачено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.
Таким чином, обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, врегульований нормами гл. 54 ЦК України "Купівля-продаж", і тому як правова підстава такого повернення не може бути застосована ст. 1212 ЦК України.
Вказане вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.07.2021 у справі № 923/518/20, від 31.08.2021 у справі № 926/1392/20.
Щодо позовних вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 163 239,97 грн, суд зазначає таке. 
Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору постачання застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як передбачено ст. 669 ЦК України, кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
За ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Недійсність спірної додаткової угоди означає, що зобов`язання сторін регулюються виключно договором, тобто і поставка товару, і його оплата мають здійснюватися сторонами відповідно до умов саме первісної редакції укладеного договору.
З матеріалів справи вбачається, що фактично позивачем 1 отримано та спожито згідно актів приймання-передачі за січень - жовтень 2023 року 501 146,01 кВт* год електроенергії, за яку останній сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 2 400 182,43 грн з ПДВ, тобто споживач отримав, спожив та здійснив оплату за весь товар, проте за завищеною ціною оскільки відсутнє коливання ціни на ринку. 
Разом з тим, за 501 146,01 кВт год. позивач мав сплатити відповідачу за договірною ціною, визначеною у додатковій угоді №3 грошові кошти у розмірі 2 236 942,46 грн (4,52 грн за 1 кВт*год). 
Отже, загальна сума переплати складає 163 239,97 грн (2 400 182,43 грн - 2 236 942,46 грн =163 239,97 грн).
Таким чином, внаслідок підвищення цін на електричну енергію на підставі спірних додаткових угод, які визнані судом недійсними, Зазимською сільською радою Броварського району Київської області надмірно сплачено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергум" 163 239,97 грн, а тому на підставі ч.1 ст. 670 ЦК України має право вимагати від постачальника електричної енергії повернення вказаної суми.
Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача надмірно сплачених коштів у розмірі 163 239,97 грн також є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді у судових засіданнях всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
З урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі “Руїс Торіха проти Іспанії”). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі “Проніна проти України”, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
У рішенні Європейського суду з прав людини “Серявін та інші проти України” вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії”, № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії”, №49684/99 від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.
З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.
Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати недійсними додаткові угоди від 08.08.2023 № 4, від 18.09.2023 № 5, якими внесено зміни до істотних умов договору № 3/12-22-266 від 29.12.2022, укладені між Зазимською сільською радою Броварського району Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергум".
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергум" (вул. Авіаконструктора Антонова, буд. 5-А, офіс 320, м. Київ, 03186, ідентифікаційний код 39568531) на користь Зазимської сільської ради Броварського району Київської області (07415, Київська область, Броварський район, с. Зазим`я, вул. Широка, буд. 6, ідентифікаційний код 04363876) безпідставно отримані кошти у розмірі 163 239 (сто шістдесят три тисячі двісті тридцять дев`ять) грн 97 коп.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергум" (вул. Авіаконструктора Антонова, буд. 5-А, офіс 320, м. Київ, 03186, ідентифікаційний код 39568531) на користь Київської обласної прокуратури (01601, м. Київ, бульв. Лесі Українки, буд. 27/2, ідентифікаційний код 02909996) судовий збір у розмірі 9 084 (дев`ять тисяч вісімдесят чотири) грн 00 коп. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 02.07.2026.

Суддя О.В. Мандриченко