Справа №592/10490/25 	
Номер провадження 22-ц/816/2183/26 	
Категорія - 101 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Нестеренка М.В. (суддя-доповідач), суддів: Сидоренко А.П., Сізова Д.В.,
з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,
у присутності:
представника заявниці - адвоката Луніки Т.Я.,
заінтересованої особи - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Луніки Тараса Ярославовича
на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 30 березня 2026 року (суддя Онайко Р.А.), ухвалене у місті Суми, повний текст рішення виготовлено 30 березня 2026 року,
у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Міністерство оборони України, ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування на утриманні,
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст вимог заяви і рішення суду першої інстанції 
Представник заявниці ОСОБА_2 - адвокат Луніка Т.Я. звернувся до суду із заявою, в якій просив:
-встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як чоловіка та дружини без укладення шлюбу на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_1 ;
-встановити факт перебування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утриманні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Обґрунтовуючи заяву, представник заявника зазначив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який 12 червня 2008 року було розірвано, від шлюбу у них народилася спільна донька ОСОБА_1 . Зазначає, що після розірвання шлюбу вони продовжували проживати разом за адресою АДРЕСА_1 , ходили до друзів разом та приймали в себе вдома друзів. У зв`язку з наявністю інвалідності ОСОБА_2 не здатна до систематичної праці, догляд за нею фактично здійснював ОСОБА_3 , вона перебувала на його утриманні, адже єдиним джерелом доходів була допомога від ОСОБА_3 . Він сплачував рахунки за квартиру, купляв їжу та одяг. ОСОБА_3 був військовослужбовцем та загинув під час несення військової служби, а встановлення зазначених фактів заявнику необхідно для реалізації права на отримання матеріальних виплат та гарантій, передбачених законодавством у зв`язку з смертю військовослужбовця, який був годувальником.
Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 30 березня 2026 року у задоволенні заяви відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених вимог належними та допустимими доказами.
Суд зазначив, що для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідна сукупність ознак сімейних відносин, зокрема спільне проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків. Водночас надані докази, у тому числі показання свідків, на думку суду першої інстанції, не підтверджують наявності таких ознак, а сам по собі факт спільного проведення часу чи надання епізодичної допомоги не свідчить про існування сімейних відносин.
Також суд дійшов висновку про недоведеність факту перебування заявниці на утриманні померлого, оскільки відсутні докази систематичного надання матеріальної допомоги як основного джерела існування.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Із таким рішенням суду не погодилася заявниця ОСОБА_2 , подала через свого представника, адвоката Луніку Т.Я. апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.
Скаржник вказує на істотні порушення норм процесуального права, зокрема щодо участі у справі представника Міністерства оборони України, повноваження якого не були належним чином підтверджені, що, на думку апелянта, призвело до безпідставного врахування поданих ним пояснень та обмеження права на справедливий судовий розгляд.
Зазначає, що суд першої інстанції неправильно визначив предмет доказування, не розмежувавши два самостійні юридичні факти – проживання однією сім`єю та перебування на утриманні, не надав окремої правової оцінки кожному з них та фактично застосував формальний підхід до розгляду заяви.
Апелянт також вважає помилковими висновки суду про відсутність доказів проживання однією сім`єю, оскільки суд не надав належної оцінки зібраним доказам у їх сукупності, зокрема акту про проживання, показанням свідків, письмовим доказам, спільним фотографіям та поясненням доньки сторін, які, на переконання скаржника, підтверджують тривале спільне проживання, ведення спільного побуту та наявність сімейних відносин після розірвання шлюбу.
Щодо встановлення факту перебування на утриманні апелянт зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про відсутність доказів такого утримання, неправильно застосував критерії оцінки доказів та фактично висунув не передбачені законом вимоги щодо обов`язкового документального підтвердження щомісячного перерахування коштів. При цьому суд не врахував, що допомога могла надаватися в іншій формі, а також не оцінив належним чином показання свідків та інші докази.
Окремо скаржник зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених вимог, неправильно визначивши мету звернення до суду, та фактично підмінив її власним тлумаченням.
Також апелянт звертає увагу на те, що суд не врахував істотні обставини, зокрема стан здоров`я заявниці, яка є особою з інвалідністю, що свідчить про її обмежену працездатність та об`єктивну потребу у матеріальній допомозі, а також не надав належної оцінки доказам щодо її матеріального становища.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзивів на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходило.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, що вбачається з копії свідоцтва про одруження (а.с.8), який був розірваний 12 червня 2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.9).
Від шлюбу у сторін народилася донька – ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що вбачається з копії свідоцтва про народження (а.с.10).
Батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.
З долучених копій свідоцтв про смерть вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .
ОСОБА_3 був військовослужбовцем та загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , що вбачається з витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 №279 (а.с.6) та копії свідоцтва про смерть (а.с.7).
Із довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 11 квітня 2019 року, ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності за загальним захворюванням на строк до 01 квітня 2020 та згідно з якою не здатна до систематичної праці (а.с.11).
Із довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 09 квітня 2024 року виходить, що ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності за загальним захворюванням на строк до 01 травня 2026 року та вона не здатна до трудової діяльності в звичайних виробничих умовах (а.с.12).
Із довідки форми ОК-7 від 26 травня 2025 року вбачається, що останні нарахування доходу ОСОБА_2 відбулися в липні 2022 року (а.с.13).
Відповідно до акту про проживання дитини від 10 червня 2025 року (а.с.14) мешканці будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 склали акт про те, що в квартирі АДРЕСА_3 за цією адресою з 2007 року проживав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донькою ОСОБА_1 .
На знімку екрана з телефону (а.с.15, 16 зворот) зафіксовані повідомлення від абонента підписаного як «Папа2», зі змісту яких вбачається що останній поставив на заставку фото дівчинки з жінкою (як пояснила заявник на фото вона та ОСОБА_1 ) дата повідомлення відсутня, а також повідомлення про переказ коштів «мамі через ОСОБА_9 ».
Із довідок про нарахування грошового забезпечення ОСОБА_3 від 10 жовтня 2021 №980 і №981 року слідує, що сума грошових нарахувань за період з жовтня 2022 року по липень 2023 року становить 154 397,20 грн (а.с. 65).
Під час розгляду справи у суді першої інстанції 11 листопада 2025 року були допитані свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 .
Свідок ОСОБА_8 під час допиту пояснила, що є сусідкою заявниці, відносини у заявниці та померлого були теплі, були розведені проживали разом або у неї або у нього, ОСОБА_3 допомагав всім, працював на заводі, потім пішов служити, передавав кошти через неї заявниці 3 рази по 1000-1500 грн, оскільки картка заявниці була у її батька , який був її піклувальником, а донька в той час була в Польщі. Заявниця отримує тільки пенсію, квартира в якій проживає належить її батьку, то квартплату ОСОБА_3 не платив.
Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що перебуває з заявницею у сусідських відносинах. Їй відомо що заявниця з ОСОБА_3 розвелися, але потім зійшлися знову, проживали то в заявниці то в ОСОБА_3 , ключів від центральних дверей у нього не було, часто їх бачила разом, дарував подарунки: ланцюжки, телефон, купував ліки у аптеці. Заявниця їй казала, що, будучи на службі ОСОБА_3 висилав кошти. Її донька навчалася у Польщі.
Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що знає про те, що заявниця з ОСОБА_3 були одружені, потім розлучилися, після розлучення жили разом, купував ліки, дарував подарунки на свята, допомагав платити за квартиру, знає бо приходив в гості і бачив як дарував квіти та як допомагав при ньому грошима. Після розлучення жили у неї на квартирі. 
Свідок ОСОБА_10 пояснила, що є дружиною кращого друга ОСОБА_3 . Причин їх розлучення у 2008 році свідок не знає. Зазначає що у ОСОБА_3 та заявниці після розлучення були гарні відносини, виглядали як подружжя, разом приходили у гості, допомагав заявниці, бачила як купував продукти та дарував подарунки, похованням займалася заявниця. Вони приходили разом до неї у гості і виглядали як подружжя. Після того, як ОСОБА_11 набула групу інвалідності, вона не працювала. Єдиним її доходом була її пенсія. Свідок бачила, як ОСОБА_3 купував продукти. Свідок не бачила, що він давав заявниці гроші. Заявниця їй демонструвала ланцюжок із хрестиком, який подарував він. Хто організовував поховання ОСОБА_3 , свідок не знає.
Заінтересована особа ОСОБА_1 під час судового розгляду пояснила, що вона разом з заявницею перебувала на утриманні батька.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).
Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
Згідно із частиною першою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21 та від 11 вересня 2024 року № 335/4669/23.
У справі, що переглядається, ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання її однією сім`єю, як чоловіка та дружини без укладення шлюбу на момент смерті та факту перебування заявниці на утриманні ОСОБА_3 . 
Метою встановлення факту проживання та перебування заявниці на утриманні загиблого ОСОБА_3 зазначена необхідність реалізації права на отримання матеріальних виплат та гарантій, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців, і членів їх сімей», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року N?168 у зв`язку з смертю військовослужбовця, який був годувальником.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини восьмої статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Днем виникнення такого права є дата загибелі (смерті) особи, що вказана у свідоцтві про смерть.
Відповідно до свідоцтва про смерть, датою смерті ОСОБА_3 є ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.7).
Отже, тут і далі суд керується нормами права, чинними на час виникнення правовідносин – день смерті ОСОБА_3 .
Згідно із частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
За положеннями статті 16-1 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).
Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» Установити, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.
Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої у цьому пункті, здійснюється також сім`ям осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, які померли внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період дії воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва).
Відповідно до статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Статтею 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що при вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні. Непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків; б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», або є особами з інвалідністю; в) один з батьків, або чоловік (дружина), або дід, бабуся, брат чи сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) зайнятий доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8 років, і не працює; г) дід і бабуся - в разі відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати.
Згідно зі статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого також має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 про встановлення факту проживання її однією сім`єю, як чоловіка та дружини без укладення шлюбу на момент смерті та факту перебування заявниці на утриманні ОСОБА_3 , суд першої інстанції, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявниця не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання заявниці і ОСОБА_3 , наявності спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонту, надання взаємної допомоги, наявності усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, а також надання ОСОБА_3 заявниці матеріальної допомоги, яка була постійним і основним джерелом засобів для існування.
Судом першої інстанції надано належну оцінку показам свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , з яких неможливо дійти висновку про проживання заявниці з ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловіком та жінкою без реєстрації шлюбу, а матеріали справи не містять достатніх доказів їх спільного проживання, пов`язаності спільним побутом та наявності взаємних прав та обов`язків, що є необхідною умовою для встановлення зазначеного факту.
Крім показань, будь-яких інших чітких та переконливих доказів надання ОСОБА_3 матеріальної допомоги заявниці, зокрема шляхом перерахування грошових коштів на її картковий рахунок чи в інший спосіб, ОСОБА_2 суду не надала.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що надані ОСОБА_2 докази не є безспірним підтвердженням фактів спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю і надання ним матеріальної допомоги, яка б була постійним і основним джерелом засобів для існування.
З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи апеляційним судом та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, а також щодо нерозмежування судом першої інстанції двох самостійних юридичних фактів (проживання однією сім`єю та перебування на утриманні), оскільки вважає, що суд першої інстанції встановив обставини справи в достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законного судового рішення.
Доводи апеляційної скарги про ненадання належної оцінки тому, що заявниця є особою з інвалідністю ІІ групи, об`єктивно не здатна до трудової діяльності в звичайних виробничих умовах не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки самі по собі не підтверджують ані факт проживання заявницею із ОСОБА_3 однією сім`єю після розірвання шлюбу у 2008 році до дня його загибелі ІНФОРМАЦІЯ_3 , ані факт систематичного надання ОСОБА_3 матеріальної допомоги як основного джерела існування заявниці.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірне прийняття судом першої інстанції до уваги аргументів заінтересованої сторони Міністерства оборони України, оскільки ОСОБА_12 , який подав суду першої інстанції пояснення від 12.01.2026, що містили заперечення на заяву, був уповноваженим від імені ОСОБА_13 як фізичної особи, а не від Міністерства оборони України колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. 
Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою. У разі задоволення заявленого клопотання щодо посвідчення довіреності фізичної особи на ведення справи, що розглядається, суд постановляє ухвалу, яка зазначається секретарем судового засідання у протоколі судового засідання, а довіреність або засвідчена підписом судді копія такої довіреності приєднується до справи. Довіреність фізичної особи, за зверненням якої прийнято рішення про надання їй безоплатної вторинної правничої допомоги, може бути посвідчена посадовою особою органу (установи), який прийняв таке рішення.
Водночас відповідно до частини сьомої статті 62 ЦПК України у разі подання представником заяви по суті справи в електронній формі він може додати до неї довіреність або ордер в електронній формі, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог закону та Положення про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
26 листопада 2010 року Рада суддів України рішенням № 30 затвердила Положення про автоматизовану систему документообігу суду (далі - Положення про АСДС).
2 березня 2018 року Рада суддів України рішенням №17 відповідно до пункту 9 § 2 Прикінцевих положень Розділу VII Перехідних положень Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесла зміни до Положення про АСДС шляхом викладення його у новій редакції (далі - рішення РСУ №17).
Відповідно до пункту 2 рішення РСУ №17 (у редакції зі змінами, внесеними згідно з рішенням Ради суддів України № 16 від 12 квітня 2018 року) встановлено, що Положення про АСДС у редакції, затвердженій рішенням РСУ №17, набирає чинності у наступному порядку: 2.1. пункт 21 Розділу VIII "Автоматизований розподіл судових справ між суддями", Розділ Х "Протоколи" (крім пунктів 12, 15), пункти 3 - 6 Розділу VII "Повноваження зборів суддів щодо здійснення автоматизованого розподілу судових справ між суддями" - з 15 березня 2018 року; 2.2. Для судів, підключених до модуля автоматизованого розподілу справ та інших підсистем, використання яких є обов`язковим для його роботи:
- Розділи VIII "Автоматизований розподіл судових справ між суддями", IХ "Автоматичне визначення присяжних", Розділ Х "Протоколи" (у повному обсязі) - з наступного дня після такого підключення.
Відповідно до підпункту 2.3 норми Положення про АСДС, не зазначені у п. п. 2.1, 2.2. цього Рішення, набирають чинності та можуть використовуватись у тестовому режимі виключно для судів та органів системи правосуддя, визначених пілотними згідно з відповідним наказом Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України).
Наказом ДСА України № 628 від 22 грудня 2018 року «Про проведення тестування підсистеми "Електронний суд" у місцевих та апеляційних судах» вирішено запровадити тестовий режим експлуатації підсистеми «Електронний суд» у всіх місцевих та апеляційних судах України (пілотних судах).
Пунктом 1 наказу ДСА України № 247 від 1 червня 2020 року «Про запровадження в дослідну експлуатацію підсистем «Електронний суд» та «Електронний кабінет» (далі - Наказ № 247) вирішено запровадити з 1 червня 2020 року в дослідну експлуатацію підсистеми «Електронний суд» та «Електронний кабінет» (далі - Підсистеми) у всіх місцевих, апеляційних судах України (крім Київського апеляційного суду) та Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, та з 1 липня 2020 року - в Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду (далі - пілотні суди).
Пунктом 2 Наказу №247 визначено, що пілотним судам у ході проведення дослідної експлуатації Підсистем слід керуватися вимогами, визначеними в Положенні про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженому рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (із змінами), у частині функціонування Підсистем.
Отже, з 22 грудня 2018 року отримані всіма місцевими та апеляційними адміністративними судами заяви та інші процесуальні документи через підсистему «Електронний суд» мають реєструватися та розглядатися в установленому порядку.
Аналогічний висновок викладено у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року у справі № 640/32183/20.
Відповідно до пунктів 1, 2 Розділу ХІ «Підсистема електронного суду» Положення про АСДС в редакції рішення РСУ №17 з 22 грудня 2018 року у всіх місцевих та апеляційних судах обмін електронними документами між судом, фізичними особами та учасниками судового процесу забезпечується засобами підсистеми "Електронний суд". Учасники судового процесу за допомогою зареєстрованого Електронного кабінету можуть надсилати копії електронних документів іншим учасникам судової справи, крім випадків, коли інший учасник не має зареєстрованого електронного кабінету, подавати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, а також отримувати судові рішення та інші електронні документи.
Згідно з пунктами 9-11 розділу XI «Підсистема електронного суду» Положення про АСДС в редакції рішення РСУ №17 шляхом формування, підписання та направлення до підсистеми електронного доручення, встановленої адміністратором форми (з правом передоручення або без такого права), особа, що зареєструвала електронний кабінет, може уповноважити представника (іншу фізичну особу, що має зареєстрований електронний кабінет) на подання документів від свого імені або від імені довірителя по судовій справі, судовому провадженню або зверненню. Електронні доручення, що підтверджують повноваження підписанта автоматично додаються підсистемою до кожного документу, ним відправленого.
Шляхом формування, підписання та направлення до підсистеми електронного доручення, встановленої адміністратором форми (з правом передоручення або без такого права), особа, що зареєструвала електронний кабінет в межах отриманих повноважень може надати іншій фізичній особі доступ до документів по судовій справі, судовому провадженню або зверненню.
Шляхом формування, підписання та направлення до підсистеми електронного повідомлення, встановленої адміністратором форми, автор доручення може його скасувати.
Відповідно до пункту 14 розділу XI «Підсистема електронного суду» Положення про АСДС, в редакції рішення РСУ №17, всі електронні документи, що надходять до суду, автоматично розмішуються у відповідному реєстрі електронної кореспонденції автоматизованої системи документообігу суду. Їхня реєстрація здійснюється за загальними правилами реєстрації вхідної кореспонденції, визначеними відповідними інструкціями з діловодства.
Електронний кабінет - захищений веб-сервіс, за допомогою якого забезпечується взаємодія авторизованого користувача з АСДС у режимі реального часу. Порядок реєстрації та роботи з електронним кабінетом встановлюється адміністратором (пункт 15 частини першої Розділу ІІ Положення).
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що електронне доручення, яке можливо надати за допомогою підсистеми «Електронний суд», видається за наявності у відповідної особи довірителя та його представника особистих електронних кабінетів у підсистемі «Електронний суд», що передбачає наявність у таких осіб електронного цифрового підпису. Електронне доручення видається лише за умови його підписання електронним ключем довірителем за допомогою алгоритмів, визначених у підсистемі «Електронний суд». Надалі таке електронне доручення автоматично додається до позовної заяви, яка подана представником від імені довірителя через підсистему «Електронний суд», при цьому у користувачів відсутня можливість будь-яким чином впливати на зміст та вигляд такого електронного доручення, тобто воно формується підсистемою «Електронний суд» самостійно, відповідно до обраного обсягу повноважень представника.
У постанові від 30 червня 2021 року у справі №380/830/21 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначав, що особливості подання до суду довіреності для цілей підтвердження повноважень представника у разі звернення до суду в електронній формі встановлені у частині сьомій статті 59 КАС України та пункті 9 Положення про АСДС, зі змісту яких випливає, що учасник справи може уповноважити представника на подання документів від свого імені шляхом формування, підписання та направлення до підсистеми «Електронний суд» електронного доручення за формою, установленою адміністратором системи, примірник якого додається підсистемою до кожного відправленого (підписаного) представником документу автоматично.
Довіреність, видана із дотриманням зазначених правил, як електронний документ, не вимагає будь-якого засвідчення і є належним документом, що підтверджує повноваження представника у суді.
При цьому, у випадку звернення до суду через підсистему «Електронний суд» суди мають перевіряти відповідність вчиненої представником дії наданому представнику обсягу повноважень, визначеному в електронному дорученні.
Вищезазначені висновки суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 18 лютого 2021 року у справі №300/1329/20.
Апеляційним судом встановлено, що до пояснення від 12.01.2026, поданого представником Лисенком Володимиром Юрійовичем через підсистему «Електронний суд» були додані:
- електронна довіреність від 07 листопада 2023 року від імені ОСОБА_14 , на підставі витягу з ЄДР від 27.09.2023 щодо Міністерства оборони України згідно з якою уповноважується, в порядку передоручення, Вельма Ігор Олександрович представляти інтереси Міністерство оборони України в судах України (в тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях) з усіма правами, які надано законом стороні по справі, в тому числі з правом підписувати, подавати, доповнювати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи. Довіреність видана з правом передоручення іншим особам. Довіреність дійсна до моменту її скасування. Додана до пояснення довіреність сформована в системі «Електронний суд».
- електронна довіреність від 20 серпня 2024 року від імені Вельма Ігор Олександрович, на підставі Довіреності від 27 вересня 2023 р., виданої Міністерство оборони України, якою уповноважується в порядку передоручення Лисенко Володимир Юрійович представляти інтереси Міністерство оборони України в судах України (в тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях) з усіма правами, які надано законом стороні по справі, в тому числі з правом підписувати, подавати, доповнювати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи, а також пред`являти виконавчі документи, видані у формі електронного документа, на примусове виконання до органів державної виконавчої служби (приватних виконавців). Довіреність видана без права передоручення іншим особам. Довіреність дійсна до моменту її скасування.
При цьому колегія суддів зазначає, що положення частини сьомої статті 62 ЦПК України про те, що представник може додати на підтвердження свої повноважень довіреність або ордер в електронній формі, підписані належним електронним підписом, слід застосовувати як додаткову конституційну гарантію, передбачену статтями 55 та 129 Конституції України: кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Сучасний стан електронного судочинства в Україні, враховує передові світові стандарти у сфері інформаційних технологій, дозволяє зробити його використання для особи зручним, а суду уникати надмірного формалізму під час забезпечення доступу такої особи до правосуддя.
Таким чином, електронна довіреність від 20 серпня 2024 року від імені Вельми Ігоря Олександровича, в порядку передоручення відповідає положенням частини сьомої статті 62 ЦПК України, і підстави вважати, що судом першої інстанції порушені права заявниці на справедливий розгляд відсутні, а ці доводи апеляційної скарги є необгрунтованими.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції правильно визначився з характером правовідносин щодо яких подана заява та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, та не порушив норм процесуального права, а відтак, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Луніки Тараса Ярославовича залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 30 березня 2026 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Верховного Cуду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий -  	М.В. Нестеренко	

Судді: А.П. Сидоренко 

Д.В. Сізов