ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/3619/24	

Господарський суд Одеської області у складі судді Литвинової В.В., за участю секретаря судового засідання Кочуровської К.О.,  розглянувши у відкритому засіданні справу
за позовом Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" 
до відповідача: ДИТЯЧО-ЮНАЦЬКА СПОРТИВНА ШКОЛА ІЗ ЗИМОВИХ ВИДІВ СПОРТУ 
про стягнення 3047987,02 грн
представники сторін не прибули

До суду надійшла позовна заява Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" до ДИТЯЧО-ЮНАЦЬКА СПОРТИВНА ШКОЛА ІЗ ЗИМОВИХ ВИДІВ СПОРТУ про стягнення 3047987,02 грн. заборгованості за електроенергію, поставлену позивачем як постачальником “останньої надії” у періоди січень-березень 2021 року, листопад 2022-грудень 2023року, з яких – 1668345,90грн основного боргу, 630394,26грн 15% річних, 579436,66грн інфляційних, 169810,20грн пені. Також позивач просить повернути 17378,56грн надлишково сплаченого судового збору.
Ухвалою від 20.08.2024 відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 18.09.2024. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву 15 днів з дня отримання ухвали.
Станом на час відкриття провадження у відповідача був відсутній електронний кабінет, тому суд в ухвалі від 20.08.2024 звернув увагу на обов`язок відповідача зареєструвати електронний кабінет.
Ухвала про відкриття провадження, яка була надіслана судом на адресу відповідача, яка зазначена в позові і в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 187-188 т. 1): м. Херсон вул. 49 Гвардійської Херсонської дивізії 26, повернулась до суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
З огляду на викладене, відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд справи. 
Ухвалою від 18.09.2024 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 16.10.2024. Суд надіслав ухвалу поштою, але вона повернулась. 
26.09.2024 до суду поштою надійшов лист відповідача від 20.09.2024 № 60, у якому він просить направити йому ухвалу про відкриття провадження, оскільки він не отримував.
Суд листом від 30.09.2024 надав відповідь відповідачу на зазначену ним електронну пошту.
10.10.2024 до суду надійшов відзив, яким відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач посилається на те, що через окупацію міста з 01.03.2022 по 11.11.2022 школа не працювала та не користувалась послугами позивача. Обставини воєнного стану є загальновідомими і є підставою для звільнення відповідача від відповідальності. До того ж, відповідач зазначає, що фінансується з обласного бюджету відповідно до ст. 4, 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Також відповідач просить суд звернути увагу на те, що після деокупації відповідач не користувався електроенергією, оскільки в районі знаходження школи було відсутнє електропостачання до кінця 2022 року; до березня 2023 року не було керівництва, а з призначенням нового керівництва школа почала працювати з травня-червня 2023 року, довоєнні документи у відповідача відсутні, за період листопад 2022-грудень 2023 у відповідача укладені договори з іншими постачальниками електроенергії.
Крім того, відповідач просить продовжити строк для виконання ухвал суду в даній справі, посилаючись на те, що знаходиться в м. Херсоні, який є територією активних бойових дій з 01.05.2023, і є перешкоди в роботі інтернету через постійні обстріли і проблеми з електропостачанням.
Ухвалою від 16.10.2024 провадження у справі зупинено до розгляду справи №908/1162/23.
Постановою Верховного Суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23 залишено без змін постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023, якою було відмовлено в задоволенні позову.
Ухвалою від 16.10.2025 провадження у справі поновлено, призначено судове засідання на 12.11.2025.
В засіданні 12.11.2025 суд поновив відповідачу строк відповідно до ст. 119 ГПК України на подання відзиву та прийняв його до розгляду, враховуючи перебування м. Херсона в окупації з 01.03.2022 по 11.11.2022, а після цього в зоні бойових дій.
В засіданні 12.11.2025 оголошено перерву.
Ухвалою від 26.11.2025 провадження у справі зупинено до розгляду справи №280/5808/23 Верховним Судом.
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду від 01.04.2026 у справі № 280/5808/23 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Слов`янський пух Україна” задоволено. Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року скасовано. Залишено в силі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року про задоволення позову.
Ухвалою від 21.04.2026 поновлено провадження у справі, розгляд справи по суті призначено на 27.05.2026.
Розглянувши матеріали справи, суд
встановив:

Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (надалі - ДПЗД «Укрінтеренерго», Позивач, Постачальник), що діє на підставі ліцензії на постачання електричної енергії споживачу, виданої відповідно до постанови НКРЕКП від 06.11.2018 № 1344, уклало Договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» (надалі - Договір) з Дитячою-юнацькою спортивною школою із зимових видів спорту (надалі -ДЮСШ із зимових видів спорту, Відповідач, Споживач).
Акціонерне товариство «Херсонобленерго» (надалі - АТ «Херсонобленерго», ОСР) визначений, як оператор системи розподілу згідно реєстру суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг та на яких покладені функції адміністраторів комерційного обліку відповідно до положень пункту 10 Правил роздрібного ринку електричної енергії.
Положенням пункту 6.2.4 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП №312 від 14.03.2018р (надалі - ПРРЕЕ) встановлено, що адміністратор комерційного обліку повідомляє оператора системи та постачальника «останньої надії» про перелік споживачів, які переходять до постачальника «останньої надії». ОСР/ОСП протягом одного робочого дня з дня отримання такого повідомлення надає постачальнику «останньої надії» інформацію про контактні дані споживачів.
Листом №45/06-0013 від від 11.01.2021р. АТ «Херсонобленерго» повідомило, що Відповідача віднесено до категорії споживачів, постачання електричної енергії яким здійснює постачальник «останньої надії» з 01.01.2021р.
Листом № 20/07-01728 від 28.07.2022р. АТ «Херсонобленерго» повідомило Позивача, що Відповідача віднесено до категорії споживачів, постачання електричної енергії яким здійснює постачальник «останньої надії» з 01.08.2022р
Отже, Відповідач перебував на постачанні електричної енергії у постачальника «останньої надії» у періоди січень-березень 2021р, листопад 2022р - грудень 2023р.
ДПЗД «Укрінтеренерго» визначено постачальником «останньої надії» на період з 01.01.2019 року до 31.12.2024 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2018 року № 1023-р. (зі змінами), ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» (надалі - ЗУ ««Про ринок електричної енергії»), ПРРЕЕ.
Згідно з п.п. 5.7 п. 5.4.2 ПРРЕЕ, Постачальник "останньої надії" зобов`язаний оприлюднити та оновлювати на своєму офіційному вебсайті Типовий договір про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", розміщувати на своєму офіційному вебсайті інформацію щодо порядку укладення та приєднання споживача до договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», у тому числі з використанням електронної ідентифікації за допомогою інформаційно-комунікаційних систем та/або засобів електронної комунікації.
З 27.12.2018 ДПЗД «Укрінтеренерго», як постачальник «останньої надії» на своєму офіційному веб-сайті у мережі Інтернет за адресою www.uie.kiev.ua розмістило: порядок приєднання до умов договору; договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії»; комерційну пропозицію до договору; додаток № 1 до комерційної пропозиції.
Частиною 6 статті 64 ЗУ «Про ринок електричної енергії» встановлено, що постачальник «останньої надії» здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, на умовах типового договору постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», що затверджується Регулятором, та є публічним договором приєднання.
Згідно з ст. 64 ЗУ «Про ринок електричної енергії» , договір вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії такому споживачу у перший день, наступний за останнім днем постачання електричної енергії попереднім електропостачальником, та діє в частині здійснення розрахунків між Сторонами до повного їх здійснення, а в частині постачання електричної енергії його дія не може перевищувати 90 календарних днів.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Отже, договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» є публічним договором приєднання, укладається на підставі дій споживача - споживання електричної енергії без договору з іншим електропостачальником, тобто споживач безакцептно приймає умови Договору.
Відповідно до пункту 8.23. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.09.2021 року у справі № 910/895 8/20 - у разі настання обставин, визначених у частині першій статті 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник «останньої надії» надає послуги з постачання електричної енергії та відповідно до пункту 66 частини першої статті 1 цього Закону не має права відмовити споживачу в укладенні договору постачання електричної енергії на обмежений період часу, а факт приєднання до публічного договору постачання електричної енергії від постачальника «останньої надії» відбувається по факту споживання електричної енергії без укладення договору з іншим електропостачальником.
Відповідач був приєднаний до Договору на умовах публічного договору та комерційних пропозицій №3,5, розроблених з урахуванням вимог ЦК України та у відповідності до вимог ЗУ «Про ринок електричної енергії», ПРРЕЕ.
Електронна адреса Споживача вказана в електронній системі публічних закупівель «Ргоzorrо» та у повідомленні ОСР про переведення на постачання електроенергії, яке здійснює постачальник «останньої надії». Тому, ДПЗД «Укрінтеренерго» надсилало рахунки та документи на цю електронну адресу.
Супровідним листом №44/09-1041/ПОН від 22.02.2021р. та супровідним листом №44/09-9147/ПОН від 26.12.2023р. Позивач надіслав Відповідачу примірники Договору, комерційної пропозиції №3, комерційної пропозиції №5, додаткової угоди №1, протоколу переговорів
Відповідно до пункту 6.2.8 ПРРЕЕ, постачальник "останньої надії" постачає електричну енергію споживачу протягом строку, що не може перевищувати 90 днів.
Проте, враховуючи воєнний стан в Україні, постачання електричної енергії Споживачу здійснювалось ДПЗД «Укрінтеренерго» на підставі наказу Міністерства енергетики України від 13.04.2022 року № 148 «Про врегулювання питань щодо постачання електричної енергії споживачам та розрахунків між учасниками роздрібного ринку електричної енергії у період дії в Україні воєнного стану» (далі - Наказ 148), яким було встановлено збільшений строк постачання електричної енергії постачальником «останньої надії».
При цьому, на підставі наказу Міністерства енергетики України від 10.10.2023 року № 307 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Міністерства енергетики України від 13 квітня 2022 року N 148» (далі - Наказ 307), Наказ 148 втратив чинність 06.12.2023 року (Дата набрання чинності: 06.12.2023 року, офіційне опублікування: Офіційний вісник України, 2023, N 98 (06.12.2023), ст. 5877).
За приписами ч.І ст. 45 ЗУ «Про ринок електричної енергії», розподіл електричної енергії здійснюється оператором системи розподілу. Діяльність з розподілу електричної енергії підлягає ліцензуванню відповідно до законодавства.
Відповідно до п.5 ч.З ст.45 ЗУ «Про ринок електричної енергії» ОСР зобов`язаний при застосуванні процедур зміни/заміни електропостачальника надавати новому електропостачальнику інформацію про споживачів, приєднаних до його системи розподілу, яким здійснював продаж попередній електропостачальник, в обсягах та порядку, визначених Регулятором.
ОСР щомісяця надає постачальнику «останньої надії» звіти щодо фактичного відпуску електричної енергії за точками комерційного обліку (надалі - Звіти), на підставі яких постачальник «останньої надії» визначає обсяг спожитої електричної енергії кожним споживачем.
Враховуючи вищезазначене, всю інформацію щодо споживачів та обсягу спожитої ними електричної енергії ДПЗД «Укрінтеренерго» отримує від ОСР в Звітах, а саме:
Січень 2021р.:
На підставі Звіту АТ «Херсонобленерго», ДПЗД «Укрінтеренерго» склало акт купівлі-продажу електричної енергії №005573 від 31.01.2021р., за яким Відповідач спожив електроенергії в обсязі - 101 320 кВт*год на суму 441 123,77 грн, згідно рахунку №000040094576/20/001/113 89 від 16.02.2021р. Акт купівлі-продажу електроенергії та рахунок за січень 2021р були направлені на електронну адресу Відповідача 19.02.2021р.
Лютий 2021р.:
На підставі Звіту АТ «Херсонобленерго», ДПЗД «Укрінтеренерго» склало акт купівлі-продажу електричної енергії №011592 від 28.02.2021р., за яким Відповідач спожив електроенергію в обсязі - 87 240 кВт*год на суму 353 846,48 грн, згідно рахунку №000040094576/20/002/17412 від 24.03.2021р. Акт купівлі-продажу електроенергії та рахунок за лютий 2021р були отримані Відповідачем 11.05.2021р. згідно рекомендованого повідомлення №73038 0081868 9
Березень 2021р.:
На підставі Звіту АТ «Херсонобленерго», ДПЗД «Укрінтеренерго» склало акт купівлі-продажу електричної енергії №013122 від 31.03.2021р., за яким Відповідач спожив електроенергію в обсязі -96 880 кВт*год на суму 431 770,13 грн, згідно рахунку №000040094576/20/003/18989 від 12.04.2021р. Акт купівлі-продажу електроенергії та рахунок за березень 2021р були отримані Відповідачем 28.05.2021р. згідно рекомендованого повідомлення №73 03 8 0082 700 9
Також, Споживач перебував на постачанні у постачальника «останньої надії» у період листопад 2022р - грудень 2023р. 
Відповідно до умов Договору, Постачальник надсилав Споживачу Акти та рахунки за відповідні періоди. Але ОСР скорегував обсяги, тому Позивач листом №44/Ю-3516/ПОН від 15.12.2023 повідомив Споживача, що відбулося корегування обсягів споживання електроенергії, тому 15.12.2023р. Позивач надіслав на електронну пошту Відповідача коригуючі акти купівлі-продажу електроенергії та рахунки за листопад 2022р - травень 2023р., та за вересень - жовтень 2023р., а саме: 
Листопад 2022р.:
На підставі корегувального Звіту АТ «Херсонобленерго», ДПЗД «Укрінтеренерго» склало корегувальний акт купівлі-продажу електричної енергії №049547 від 30.11.2023р., за яким Відповідач спожив електроенергії в обсязі - 2 254 кВт*год на суму 12 943,22 грн, згідно з корегувальним рахунком №00004094576/20/К11/57232 від 06.12.2023р.
Грудень 2022р.:
На підставі корегувального Звіту АТ «Херсонобленерго», ДПЗД «Укрінтеренерго» склало корегувальний акт купівлі-продажу електричної енергії №049548 від 30.1 1.2023р., за яким Відповідач спожив електроенергії в обсязі - 11 646 кВт*год на суму 65 051,76 грн, згідно з корегувальним рахунком №00004094576/20/К12/57233 від 06.12.2023р
Січень 2023р.:
На підставі корегувального Звіту АТ «Херсонобленерго», ДПЗД «Укрінтеренерго» склало корегувальний акт купівлі-продажу електричної енергії №049549 від 30.11.2023р., за яким Відповідач спожив електроенергії в обсязі - 11 646 кВт*год на суму 70 43 8,92 грн, згідно з корегувальним рахунком №00004094576/20/К01/57234 від 06.12.2023р.
Лютий 2023р.:
На підставі корегувального Звіту АТ «Херсонобленерго», ДПЗД «Укрінтеренерго» склало корегувальний акт купівлі-продажу електричної енергії №049551 від 30.11.2023р., за яким Відповідач спожив електроенергії в обсязі - 10 518 кВт*год на суму 66 212,41 грн, згідно з корегувальним рахунком №00004094576/20/К02/57236 від 06.12.2023р
Березень 2023р.:
На підставі корегувального Звіту АТ «Херсонобленерго», ДПЗД «Укрінтеренерго» склало корегувальний акт купівлі-продажу електричної енергії №049552 від 30.11.2023р., за яким Відповідач спожив електроенергії в обсязі - 11 630 кВт*год на суму 70 137,97 грн, згідно з корегувальним рахунком №00004094576/20/К03/57237 від 06.12.2023р
Квітень 2023р.:
На підставі корегувального Звіту АТ «Херсонобленерго», ДПЗД «Укрінтеренерго» склало корегувальний акт купівлі-продажу електричної енергії №049553 від 30.11.2023р., за яким Відповідач спожив електроенергії в обсязі - 11 271 кВт*год на суму 61 300,67 грн, згідно з корегувальним рахунком №00004094576/20/К04/57238 від 06.12.2023р.
Травень 2023р.:
На підставі корегувального Звіту АТ «Херсонобленерго», ДПЗД «Укрінтеренерго» склало корегувальний акт купівлі-продажу електричної енергії №049554 від 30.11.2023р., за яким Відповідач спожив електроенергії в обсязі - 11 665 кВт*год на суму 57 918,68 грн, згідно з корегувальним рахунком №00004094576/20/К05/57239 від 06.12.2023р.
Вересень 2023р.:
На підставі корегувального Звіту АТ «Херсонобленерго», ДПЗД «Укрінтеренерго» склало корегувальний акт купівлі-продажу електричної енергії №049556 від 30.11.2023р., за яким Відповідач спожив електроенергії в обсязі - 3 160 кВт*год на суму 21 060,58 грн, згідно з корегувальним рахунком №00004094576/20/К09/57241 від 06.12.2023р.
Жовтень 2023р.:
На підставі корегувального Звіту АТ «Херсонобленерго», ДПЗД «Укрінтеренерго» склало корегувальний акт купівлі-продажу електричної енергії №049557 від 30.1 1.2023р., за яким Відповідач спожив електроенергії в обсязі - 760 кВт*год на суму 4 794,01 грн, згідно з корегувальним рахунком №00004094576/20/К10/57242 від 06.12.2023р.
Листопад 2023р.:
На підставі Звіту АТ «Херсонобленерго», ДПЗД «Укрінтеренерго» склало акт купівлі-продажу електричної енергії №050983 від 30.11.2023р., за яким Відповідач спожив електроенергію в обсязі - 760 кВт*год на суму 5 184,85 грн, згідно рахунку №000040094576/20/011/58678 від 11.11.2023р. Акт купівлі-продажу електроенергії та рахунок за листопад 2023р. були направлені на електронну адресу Відповідача 11.12.2023р. 
Грудень 2023р.:
На підставі Звіту АТ «Херсонобленерго», ДПЗД «Укрінтеренерго» склало акт купівлі-продажу електричної енергії №051965 від 31.12.2023р., за яким Відповідач спожив електроенергію в обсязі - 920 кВт*год на суму 6 562,45 грн, згідно рахунку №000040094576/20/012/59691 від 12.01.2024р. Акт купівлі-продажу електроенергії та рахунок за грудень 2023р. були направлені на електронну адресу Відповідача 12.01.2024р. 
Відповідач у відзиві просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач посилається на те, що через окупацію міста з 01.03.2022 по 11.11.2022 школа не працювала та не користувалась послугами позивача. Обставини воєнного стану є загальновідомими і є підставою для звільнення відповідача від відповідальності. До того ж, відповідач зазначає, що фінансується з обласного бюджету відповідно до ст. 4, 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Також відповідач просить суд звернути увагу на те, що після деокупації відповідач не користувався електроенергією, оскільки в районі знаходження школи було відсутнє електропостачання до кінця 2022 року; до березня 2023 року не було керівництва, а з призначенням нового керівництва школа почала працювати з травня-червня 2023 року, довоєнні документи у відповідача відсутні, за період листопад 2022-грудень 2023 у відповідача укладені договори з іншими постачальниками електроенергії.
Суд зауважує, що АТ «Херсонобленерго» коригувало відомості електропостачання щодо відповідача в грудні 2023 року за період з листопада 2022 року.
З огляду на викладене, відповідач не обгрунтував жодними доказами, що є перешкодило після деокупації міста 11.11.2022, та після призначення нового керівництва в травні-червні 2023 року звернутись до АТ «Херсонобленерго» з метою коригування відомостей про споживання чи неспоживання ним електроенергії, наприклад провівши звірку показників лічильника електроенергії. 
Не надав також відповідач суду договорів з іншими постачальниками.
Таким чином, за розрахунком позивача заборгованість Відповідача, за спожиту електричну енергію в обсязі 361 670 кВт*год за періоди січень-березень 2021р, листопад 2022р - грудень 2023р. становить 1 668 345,90 грн. 
Однак, суд зауважує, що позивач необгрунтовано включив в цей розрахунок період (з 01.11.2022 по 11.11.2022), коли м. Херсон був окупований.
Позивачем нараховано за листопад 2022 року 12943,22грн, а суд дійшов висновку, що необхідно виключити вартість електроенергії за період окупації з 01.11.2022 по 11.11.2022, що складає 12943,22/30*10=4314,41грн
Таких висновків суд дійшов, виходячи з наступного.
26.04.2022 набрав чинності наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25.04.2022, яким затверджено Перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25 квітня 2022 року.
До цього Переліку станом на 25.04.2022 було включено і Херсонську міську територіальну громаду.
В цьому Переліку не зазначено конкретно, які території є окупованими, а в яких бойові дії.
В подальшому цей Перелік втратив чинність, оскільки 27.12.2022 набрав чинності наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. 
В цьому переліку зазначено, що Херсонська міська територіальна громада перебувала в тимчасовій окупації з 01.03.2022 до 11.11.2022, з 11.11.2022 до 01.05.2023 є територією можливих бойових дій, а з 01.05.2023 – територія активних бойових дій.
Далі, цей Перелік також втратив чинність, оскільки 20.03.2025 набрав чинності наказ Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28.02.2025, яким затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.
В цьому Переліку зазначено, що Херсонська міська територіальна громада перебувала в тимчасовій окупації з 01.03.2022 до 11.11.2022, з 11.11.2022 до 01.05.2023 є територією можливих бойових дій, а з 01.05.2023 є територією активних бойових дій.
Згідно з ст. 3 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” (в редакції станом на 01.03.2022 – початок окупації міста Херсон) тимчасово окупованою територією визначається:
1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;
2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;
3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.
2. Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією та іншою територією України збігається із суходільним адміністративним кордоном між Автономною Республікою Крим та Херсонською областю.
3. На адміністративній межі між тимчасово окупованою територією та іншою територією України запроваджується тимчасовий прикордонний контроль.
Статтею 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” (в редакції станом на 01.03.2022 – початок окупації міста Херсон) на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено.
20.03.2022 набрав чинності Закон України “Про внесення змін до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України”, яким було внесено зміни до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", а саме:
1. Статтю 1 доповнити частиною третьою такого змісту:
"3. Дата початку тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України".
2. У статті 3:
у частині першій:
пункт 3 викласти в такій редакції:
"3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України";
доповнити пунктом 4 такого змісту:
"4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями";
частину другу викласти в такій редакції:
"2. Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією, передбаченою пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті, та іншою територією України збігається із суходільним адміністративним кордоном між Автономною Республікою Крим та Херсонською областю.
Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією, передбаченою пунктом 3 частини першої цієї статті, та іншою територією України визначається рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України".
3. Частину третю статті 4 доповнити абзацом другим такого змісту:
"В умовах воєнного стану правовий режим тимчасово окупованої території, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається, змінюється і скасовується рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України".
Статтю 13-1 доповнити новою частиною першою такого змісту:
"1. Положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями".
У зв`язку з цим частини першу - п`яту вважати відповідно частинами другою - шостою.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23.
Так, Верховний Суд зазначив (п. 7.25, 7.26) “Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ “Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України”) правовий статус тимчасово окупованої території російською федерацією в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
Враховуючи викладене, об`єднана палата вважає, що висновок, викладений Верховним Судом у постанові у справі № 910/9680/23 про застосування до спірних правовідносин положень статті 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" з огляду на загальновідомий факт окупації міста Мелітополь, відповідає Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".”
З огляду на викладене, загальновідомим є факт окупації м. Херсона з 01.03.2022 по 11.11.2022, тому на цей час мають застосовуватись положення ст. 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", якою заборонено на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.10.2025 у справі № 916/1650/23 та від 05.11.2025 у справі № 916/4148/23.
З огляду на викладене, заборгованість Відповідача, за спожиту електричну енергію за періоди січень-березень 2021р, 11.11.2022-30.11.2022 року і по грудень 2023р. становить 1668345,90 грн -4314,41грн =1664031,49грн.
Отже, Позивач належним чином виконав свої зобов`язання, в частині постачання електричної енергії на суму 1664031,49грн, а Відповідач в порушення умов п. 2.1 глави 2 Договору не здійснив своєчасну та повну оплату спожитої (купленої) електричної енергії.
За приписами п. 3.4.3 ПРРЕЕ, постачальник «останньої надії» зобов`язаний постачати електричну енергію споживачам за ціною, що формується ним відповідно до методики, затвердженої Регулятором. Також Постачальник зобов`язаний повідомляти споживача на своєму вебсайті або через засоби масової інформації про зміни тарифів (цін) у строки, визначені порядком формування ціни, за якою здійснює постачання електричної енергії споживачам постачальник «останньої надії».
Згідно з п. 2.1. Договору, постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору, що зазначені в Додатку 1 до Договору (комерційна пропозиція).
Згідно із п. 5.8. Договору - розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць.
Пунктом 4.1 Комерційної пропозиції №3,5 визначено: споживач - сплачує 100% від орієнтованої вартості прогнозованого обсягу споживання електричної енергії за розрахунковий період протягом 5 банківських АУ (робочих) днів з моменту отримання Споживачем рахунку. Орієнтована вартість розраховується шляхом множення прогнозованого обсягу споживання електричної енергії на ціну, за якою здійснюється постачання електричної енергії Постачальником. Прогнозований обсяг споживання електричної енергії визначається на підставі даних, отриманих Постачальником від Оператора системи розподілу (передачі).
Відповідно до п.4.3 Комерційної пропозиції №3,5, рахунки вважаються отриманими Споживачем належним чином у разі їх направлення особистим врученням (нарочним) або із застосуванням послуг пошти на адресу Споживача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та/або на адресу, надану ОС Постачальнику. Датою отримання таких рахунків буде вважатися дата їх особистого вручення, що підтверджується підписом одержувача на рахунку або супровідному листі, та/або реєстрацією вхідної кореспонденції, або третій календарний день від дати отримання поштовим відділенням зв`язку, в якому обслуговується одержувач (у разі направлення поштою рекомендованим або цінним листом). У разі направлення рахунків електронною поштою або із застосуванням інших засобів електронного зв`язку, датою отримання таких рахунків буде вважатися дата відправлення Постачальником відповідного електронного повідомлення (лист, факс та інше).
Відповідно до приписів п. 5.10 Договору, оплата виставленого Постачальником рахунка за цим договором має бути здійснена Споживачем в терміни, визначені в рахунку, але не менше 5 робочих днів з дати отримання Споживачем цього рахунку, або протягом 5 робочих днів від строку оплати, зазначеного у комерційній пропозиції, прийнятої споживачем. Остаточний розрахунок за спожиту електричну енергію в розрахунковому місяці здійснюється Споживачем на підставі виставленого Постачальником рахунку до 14-го (включно) числа місяця, наступного за розрахунковим, розмір якого визначається як різниця між вартістю купованої Споживачем електричної енергії, зазначеної в Акті купівлі-продажу, та сумарною оплатою Споживачем за розрахунковий період з урахуванням ПДВ. Акт купівлі- продажу складається на підставі даних про фактичне споживання Споживача, отриманих від ОСР. У разі наявності зауважень до Акту купівлі - продажу, Споживач оформлює протокол розбіжностей, в якому вказує обсяг електричної енергії, по якому є розбіжності.
Суд враховує, що на час звернення позивача з позовом був чинний Господарський кодекс України.
Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Так, в силу статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно приписів статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 ЗУ «Про ринок електричної енергії», електропостачальник має право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію та послуги з постачання електричної енергії відповідно до укладених договорів.
Пунктом 1 ч. З ст. 58 ЗУ «Про ринок електричної енергії» визначено, що споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.
Згідно з вимогами п. 6.2 Договору, споживач зобов`язується забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії та відшкодувати Постачальнику збитки, понесені ним у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням Споживачем своїх зобов`язань перед Постачальником, що покладені на нього чинним законодавством, та/або цим Договором.
Позивач направив відповідачу 20.05.2024 на електронну пошту претензію від 04.01.2024 № 44/11-006680 з вимогою сплати основний борг і штрафні санкції, яка залишена без реагування.
Відповідач не надав доказів сплати 1664031,49грн основного боргу, тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо посилань відповідача на те, що він фінансується з обласного бюджету, то суд зазначає наступне.
Однак, частиною 1 статті 96 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
За приписами частини 1 статті 617 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Частиною 2 статті 617 Цивільного кодексу України встановлено, що не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Тобто частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.
Враховуючи, що чинним законодавством не передбачено винятків або будь-яких особливих вимог для укладання договорів з бюджетними установами, виконання цих договорів також повинно здійснюватися на загальних підставах.
Тобто, відсутність надходжень бюджетних коштів не нівелює обов`язку з оплати товарів, робіт, послуг за відповідним правочином.
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 21.02.2018 року справі № 923/1292/16, від 23.03.2018 року по справі №904/6252/17, від 06.06.2018 у справі № 916/2456/17, від 28.01.2019 року у справі №917/611/18.
Несплата відповідачем наданої позивачем електроенергії призводить до порушення принципів справедливості та добросовісності у господарських зобов`язаннях.
Між сторонами виникли господарські відносини, а приписи Господарського кодексу України не передбачають привілейованого становища суб`єктів господарювання, які фінансуються за рахунок бюджету.
Оскільки між сторонами виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України), що регулюються актами цивільного законодавства України, то відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань не звільняє його від обов`язку виконати зобов`язання за договорами.
Отже, Відповідач як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями за договором, і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб, в тому числі і від надходження бюджетних асигнувань. Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» та в рішенні від 30.11.2004 у справі «Бакалов проти України» зазначав, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно ж до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. Таким чином, відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. (Правовий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, наведеному у постанові по справі № 916/1345/18 від 07.11.2019 р.)
Щодо посилань відповідача на те, що воєнний ста звільняє його від відповідальності, то суд відхиляє їх, виходячи з наступного.
Наявність форс-мажору може бути підставою для звільнення від відповідальності, а не звільняє від виконання зобов`язань. Продовження строку дії договору та строку виконання зобов`язань внаслідок форс-мажору чи інших обставин є можливим лише якщо сторони це прямо вказали в умовах договору, або уклали додаткову угоду про це за взаємною згодою сторін вже після виникнення таких обставин (постанова Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).
В розділі 12 про постачання електроенергії постачальником останньої надії передбачено, що Сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання є наслідком непереборної сили (форс-мажорних обставин).
Під форс-мажорними обставинами розуміють надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами цього договору.
Строк виконання зобов`язань за цим договором відкладається на строк дії форс-мажорних обставин.
Сторони зобов`язані негайно повідомити про форс-мажорні обставини та протягом 14 днів з дати їх виникнення надати підтверджуючі документи щодо їх настання відповідно до чинного законодавства.
Виникнення форс-мажорних обставин не є підставою для відмови споживача від оплати постачальнику послуг, які були надані до їх виникнення.
Однак, відповідач не надала доказів звернення до позивача з повідомленням про форс-мажор, як передбачено умовами Договору, та не надав довідки ТПП про наявність форс-мажору.
За загальним правилом обов`язковою передумовою для покладення відповідальності за порушення зобов`язання є вина особи, яка його порушила (частина перша статті 614 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.
За змістом частини другої статті 218 ГК України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.
Так, норма частини другої статті 218 ГК України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
В статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні" вказано, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.
Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.
Статтями 4.1, 4.2, 4.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44 (5) (нова редакція), Торгово-промислова палата України відповідно до статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" здійснює засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з усіх питань договірних відносин, інших питань, а також зобов`язань/обов`язків, передбачених законодавчими, відомчими нормативними актами та актами органів місцевого самоврядування, крім договірних відносин, в яких сторонами уповноваженим органом із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено безпосередньо регіональну ТПП.
ТПП України уповноважує регіональні ТПП засвідчувати форс-мажорні обставини з усіх питань, що належать до компетенції ТПП України, за винятком засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що стосуються зобов`язань за:
- умовами зовнішньоторговельних угод і міжнародних договорів України;
- умовами зовнішньоекономічних договорів, контрактів, типових договорів, угод, в яких безпосередньо передбачено віднесення такої функції до компетенції ТПП України;
- умовами договорів, контрактів, типових договорів, угод між резидентами України, в яких безпосередньо передбачено віднесення такої функції до компетенції ТПП України.
У випадку настання тимчасової неможливості виконання регіональною ТПП своєї функції із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зокрема, через відсутність уповноваженої особи, окупацію території, настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) тощо дану функцію виконує ТПП України або інша регіональна торгово-промислова палата, найближча за розташуванням, якщо це не суперечить умовам договору, контракту, угоди тощо між сторонами, або за письмовою угодою сторін.
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи на підставі доказів у порядку статті 86 ГПК України. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Отже, саме лише посилання відповідача на воєнний стан як форс-мажор, який унеможливлює виконання ним зобов`язання, не звільняє автоматично від відповідальності за невиконання зобов`язання, а відповідач повинен довести, як саме проявився форс-мажор під час виконання такого зобов`язання (постанова Верховного Суду від 17.08.2022 у справі № 922/854/21)
У зв`язку з простроченням оплати , позивач просить стягнути 630394,26грн 15% річних, 579436,66грн інфляційних, 169810,20грн пені, нарахованих станом на 15.07.2024.
Щодо пені.
За приписами п.З ч.і ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Частинною 3 ст. 549 ЦК України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення зобов`язання.
Згідно з положеннями статті 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно до положень ст. 546 та ст. 549 ЦК України та статті 199 ГК України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.
Положеннями пункту 5.11. Договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» встановлено, що у разі порушення Споживачем строків оплати за цим Договором, Постачальник має право вимагати сплати пені. Пеня нараховується за кожен прострочений день оплати за цим Договором. Споживач має сплатити за вимогою Постачальника пеню у розмірі, яка зазначається в комерційній пропозиції.
Відповідно до п.6.1. Комерційної пропозиції №3,5, постачальник має право нарахувати Споживачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати. Споживач зобов`язується сплатити пеню на підставі рахунку Постачальника.
Згідно з п. 13.1. Комерційної пропозиції №3,5, встановлено, що сторони Договору домовились, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання або неналежне виконання зобов`язання припиняється через один рік від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Сплата штрафних санкцій не звільняє Споживача від обов`язку відшкодувати Постачальнику в повному обсязі збитки, спричинені порушенням умов Договору.
Згідно з п. 16 постанови НКРЕКП від 26.04.2022 № 413 зупинено нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії», між учасниками ринку електричної енергії.» саме тому Позивачем не здійснено нарахування пені з 24.02.2022 р. за прострочення грошового зобов`язання.
Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ст. 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”).
Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Однак, відповідно до пункту 7 розділу ІХ “Прикінцеві положення” Господарського кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” від 11.03.2020 №211 (зі змінами та доповненнями) та Постановою Кабінету Міністрів України “Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” від 09.12.2020 №1236 (зі змінами та доповненнями) карантин встановлено з 12.03.2020 до 30.06.2023 на всій території України.
Отже, при нарахуванні пені до 23.02.2022, враховуючи той факт, що в цей період в країні діяв карантин, позивач не порушив вимог чинного законодавства щодо періоду нарахування пені.
Щодо 15% річних та інфляційних втрат
Разом з тим, відповідно до положень п. 7.1. Договору, постачальник має право отримувати відшкодування збитків від Споживача, що понесені Постачальником у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням Споживачем своїх зобов`язань перед Постачальником, відповідно до умов Договору та чинного законодавства.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто, нарахування трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовується у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних.
Згідно з п.7.4 Комерційної пропозиції №3,5, визначено, що споживач, який прострочив виконання грошового зобов`язання з оплати електроенергії, на вимогу Постачальника зобов`язаний, крім оплати штрафних санкцій та збитків, сплатити суму боргу за електроенергію з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зобов`язання, а також п`ятнадцять процентів річних від простроченої суми невиконаного або неналежним чином виконаного зобов`язання.
Підсумовуючи вищезазначене, нарахування інфляційних втрат та 15% річних прямо передбачено у комерційній пропозиції, що є додатком 1 до Договору, тобто сторони передбачили збільшений розмір річних, ніж вказаний у ст. 625 ЦК України.
Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення пені, інфляційних та 15% річних, які нараховані за вартість електроенергії за період окупації з 01.11.2022 по 10.11.2022 включно, оскільки суд відмовив в стягненні такої вартості, про що зазначено вище.
Таким чином, за прострочення оплати електроенергії за 20 днів листопада 2022 року в сумі 12943,21-4314,41=8628,80грн, то їх розміри становлять наступні суми:

Основна сума заборгованості за договором:	Сума боргу	
з 23/12/2023 до 15/07/2024	8 628,80 грн.	
Всього:	8 628,80 грн.	
Інфляційні витрати:
Останній період (23/12/2023 - 15/07/2024)	Індекс інфляції	
січень 2024	100,40	
лютий 2024	100,30	
березень 2024	100,50	
квітень 2024	100,20	
травень 2024	100,60	
червень 2024	102,20	
Розрахунок здійснюється за формулою

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )
ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,
......
ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.
Останній період
IIc (100,40 : 100) (100,30 : 100) (100,50 : 100) (100,20 : 100) (100,60 : 100) (102,20 : 100) = 1.04259900
Інфляційне збільшення:
8 628,80 x 1.04259900 - 8 628,80 = 367,58 грн.
Інший розмір річних, зазначений в договорі
Розрахунок здійснюється за формулою:
Сума санкції = С x Z x Д : 365 : 100, де
С - сума заборгованості,
Z - відсоток річних, зазначений в договорі.
Період прострочення грошового зобов`язання:	Кількість днів у періоді	Сума	
з 23/12/2023 до 31/12/2023 8 628,80 x 15 % x 9 : 365 : 100	9	31,91 грн.	
з 01/01/2024 до 15/07/2024 8 628,80 x 15 % x 197 : 366 : 100	197	696,67 грн.	
Всього 15% річних становить 728,58 грн.
Пеню за цей період позивач не просить.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач обгрунтовано нарахував за прострочення оплати 630029,96грн 15% річних, 579252,87грн інфляційних, 169810,20грн пені
Суд дійшов висновку про зменшення розміру пені, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
При цьому, суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 (п. 137) зазначила, що “для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
138. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
139. Водночас закріплений законодавцем у статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
140. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).
141. Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки [див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 серпня 2021 року у справі № 911/378/17 (911/2223/20)].
142. При вирішенні питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду також належить брати до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним усіх можливих заходів до виконання зобов`язання (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 910/11733/18, від 04 червня 2019 року у справі № 904/3551/18).
143. Також суду необхідно зважати на співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 920/1013/18, від 26 березня 2020 року у справі № 904/2847/19).
144. Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
145. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22 звертав увагу, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
146. Категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (див. висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 916/878/20).
147. Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
148. У питаннях визначення підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (див. постанови від 11 липня 2023 року у справі № 914/3231/16, від 10 серпня2023 року у справі № 910/8725/22, від 26 вересня 2023 року у справі № 910/22026/21, від 02 листопада 2023 року у справі № 910/13000/22, від 07 листопада 2023 року у справі № 924/215/23, від 09 листопада 2023 року у справі № 902/919/22).
149. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22)”.
В постанові Верховного Суду від 08.02.2024 у справі № 916/2266/22 зазначено, що “як свідчить судова практика, суди звертають увагу на те, що зменшення розміру пені на 99% фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (правова позиція Верховного Суду в постановах від 04.02.2020 у справі 918/116/19 (пункт 8.15), від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, від 05.04.2023 у справі № 910/18718/21 тощо).
Суд зауважує, що зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
Отже, чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір, і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду”.
З огляду на викладене та на всі фактичні обставини справи, встановлені судом, приймаючи до уваги відсутність доказів понесення позивачем збитків у результаті порушення відповідачем зобов`язання; враховуючи, що суду не надано доказів заборгованості відповідача, а також виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання і не лише майновий стан боржника може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, беручи до уваги кризову ситуацію, яка склалася в державі внаслідок військової агресії російської федерації проти України та не могла не вплинути негативно на фінансовий стан відповідача, суд, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми пені на 50 %, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.
Отже, з відповідача підлягає стягненню 84905,10 пені.
Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 дійшла висновку, що суд не може зменшити розмір інфляційних втрат, а також розмір трьох процентів річних, оскільки він не перевищує законодавчо встановлений (ст. 625 ЦК України).
В даному випадку в договорі передбачено розмір річних збільшений – 15%.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних (які перевищують 3%) за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Сума основного боргу становить 1664031,49грн. Позивачем нараховано 630029,96грн 15% річних, 579252,87грн інфляційних, 169810,20грн пені, що разом складає 1379093,03грн, що майже дорівнює боргу.
Суд враховує, що місцезнаходження відповідача було тимчасово окуповане, потім перебуває в зоні бойових дій, а також враховуючи значний розмір основного боргу та сум, які нараховані позивачем через прострочення оплати, тому суд дійшов висновку про зменшення розміру річних до 3% законодавчо встановлених, що буде становитиме 630029,96*3/15=126005,99грн.
Витрати зі сплати судового збору в цій частині покладаються на відповідача, оскільки суд визнав вимоги позивача про стягнення 630029,96грн 15% річних та 169810,20грн пені, обгрунтованими, але скористався своїм правом зменшити його розмір.
Розмір судового збору, який підлягає стягненню становить 45719,81/3047987,02*3043124,52=45646,87грн
Так, згідно з ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В даній справі суд врахував, що у разі зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено на підставі клопотання про зменшення суми пені.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 917/2013/17 (п. 4.30).
Крім того, в постанові Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 910/12603/23 викладено такі висновки:
"3.3 Згідно частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін (пункт 1); у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 2).
3.4 Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 цього Кодексу серед основних засад (принципів) господарського судочинства визначено відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
3.5 Частиною 9 статті 129 ГПК України визначено, що якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
3.6 За результатами розгляду справи по суті (постанова Верховного Суду від 06.11.2024) вбачається, що спір між сторонами у даній справі виник внаслідок неправильних дій відповідача.
…3.8 Отже, справедливим, і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, є застосування частини 9 статті 129 ГПК України та необхідність покладення на відповідача сплаченого позивачем судового збору до суду першої, апеляційної, касаційної інстанцій, оскільки спір у даному випадку виник внаслідок неправильних дій відповідача".
В постанові Верховного Суду від 29.04.2025 у справі № 911/3065/23 зазначено (п. 5.40, 5.42), що розподіл судового збору залежить від правомірності та обґрунтованості заявлених позовних вимог. Водночас Верховний Суд зазначає, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення не є наслідком необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а є виключно застосуванням судом свого права на таке зменшення, передбаченого законодавством. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19.12.2024 у справі № 922/1248/24, від 03.04.2018 у справі № 902/339/16, від 10.03.2021 у справі № 904/5702/19, від 14.06.2022 у справі № 905/2135/19.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку задовольнити позовні вимоги частково.
На підставі вищевикладених норм права, керуючись ст.ст. 129, 232-240, 243, Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:
1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з ДИТЯЧО-ЮНАЦЬКОЇ СПОРТИВНОЇ ШКОЛИ ІЗ ЗИМОВИХ ВИДІВ СПОРТУ (код 40094576, м. Херсон вул. 49 Гвардійської Херсонської дивізії 26) на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (код 19480600, м. Київ вул. Кирилівська 85) 1664031,49грн основного боргу, 84905,10грн пені, 126005,99грн річних, 579252,87грн інфляційних та 45646,87грн судового збору.
3.В решті позову – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Південно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 27 травня 2026 р.

Суддя В.В. Литвинова