ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2026 року 
м. Київ
Справа № 572/2133/19
Провадження № 13-57зво25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 
судді-доповідача ОСОБА_2 , 
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_18 ,
заявника ОСОБА_19 ,
захисника ОСОБА_20 ,
прокурора ОСОБА_21 
розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали справи за заявою захисника ОСОБА_22 в інтересах ОСОБА_19 про перегляд постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2019 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у справі про адміністративне правопорушення з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом,
ВСТАНОВИЛА:

ЗМІСТ ПОСТАНОВЛЕНИХ У СПРАВІ РІШЕНЬ ТА ОБСТАВИНИ СПРАВИ 

Зміст оскаржених рішень національних судів і встановлені обставини справи

1. Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2019 року ОСОБА_19 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-5 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 гривень з конфіскацією подарунків в дохід держави.
2. Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_19 , обіймаючи посаду директора Національного антикорупційного бюро, будучи посадовою особою Національного антикорупційного бюро, згідно з підпунктом "е" пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про запобігання корупції", суб'єктом відповідальності за правопорушення, пов'язані з корупцією, всупереч вимогам частини 2 статті 23 цього Закону, порушив встановлені законом обмеження щодо одержання подарунків, одержавши подарунок у вигляді оплачених ОСОБА_23 послуг оренди (розміщення та проживання) будинків, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 29 грудня 2018 року по 02 січня 2019 року (чотири доби) вартістю 10 000 грн та у період з 08 березня 2019 року по 10 березня 2019 року (дві доби) вартістю 15 000 грн на загальну суму 25 000 грн (що перевищує один прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на день одноразового прийняття подарунка, тобто більше ніж 1921 грн), чим вчинив адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 1 статті 172-5 КУпАП.
3. Постановою Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
4. Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у справі «Ситник проти України» (заява № 16497/20) від 24 квітня 2025 року, яке набуло статусу остаточного 24 липня 2025 року, констатовано порушення Україною пункту 1 статті 6, статті 8, а також статті 18 у поєднанні зі статтями 6 і 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції).
5. Відповідно до частини другої статті 297-1 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення може бути переглянута з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні судом справи про адміністративне правопорушення.
Короткий зміст рішення Європейського суду з прав людини

6. Як вже зазначалося вище, ЄСПЛ у своєму рішенні від 24 квітня 2025 року констатував порушення Україною пункту 1 статті 6, статті 8, а також статті 18 у поєднанні зі статтями 6 і 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
7. ЄСПЛ встановив, що у справі щодо ОСОБА_19 допущено несправедливість судового розгляду, яка полягала в тому, що національні суди свавільно розподілили тягар доведення та позбавили заявника будь-якої практичної можливості ефективно оскаржити висунуті проти нього обвинувачення, відхиливши без будь-якої оцінки ключові аргументи та проігнорувавши показання свідків сторони захисту.
8. Також ЄСПЛ зазначив, що справу було розглянуто суддею, який не відповідав критеріям безсторонності, що само по собі є достатньою підставою для визнання судового розгляду несправедливим у розумінні ст. 6 Конвенції.
9. Крім того ЄСПЛ виснував, що втручання у право заявника на повагу до його приватного життя не ґрунтувалося на відповідних та достатніх підставах і не було пропорційним досягненню заявленої законної мети. У справі заявника минуло більше 5 років з моменту винесення остаточного судового рішення про визнання його виним у вчиненні адміністративного правопорушення. Протягом більшої частини цього часу (за винятком періоду, коли Єдиний державний реєстр осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення (далі - Реєстр, Реєстр корупціонерів) був недоступний для громадськості) його повне ім`я залишалось опублікованим у Реєстрі, що позбавляло заявника будь-яких засобів захисту від посягань на його моральну та професійну репутацію. Оскаржуваний захід завдав шкоди як професійній репутації, так і соціальному статусу заявника. 
10. На думку ЄСПЛ, втручання у право заявника на повагу до його приватного життя не ґрунтувалось на відповідних та достатніх підставах і не було пропорційним досягненню заявленої законної мети, а основною метою органів влади у цій справі було не запобігання корупції на державній службі, а особисте посягання на моральну та професійну репутацію ОСОБА_19 
ПОЗИЦІЯ ЗАЯВНИКА Й ІНШИХ УЧАСНИКІВ СУДОВОГО ПРОВАДЖЕННЯ

Зміст заяви про перегляд судових рішень

11. Захисник ОСОБА_22 звернувся до Верховного Суду із заявою про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_19 у зв`язку із наявністю вищенаведеного рішення ЄСПЛ, у якій просить скасувати постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2019 року і Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року та закрити провадження у вказаній справі.
12. Аргументуючи свою позицію, заявник наводить доводи, суть яких зводиться до того, що в цій справі ЄСПЛ установив такі порушення конвенційних прав ОСОБА_19 , які в сукупності непоправно вплинули на загальну справедливість провадження. 
13. За твердженням сторони захисту, суд першої та апеляційної інстанції жодним чином не мотивували, чому відхилили узгоджені, логічні та послідовні покази свідків захисту, тоді як безумовно прийняли суперечливі твердження свідка обвинувачення.
14. На думку захисника, ключовим доказом вини ОСОБА_19 стали показання свідка ОСОБА_24 , надані у різний час, із суттєвими суперечностями щодо суми, обставин і підстав сплати коштів за відпочинок ОСОБА_19 . Втім, незважаючи на суттєву непослідовність цих показів, суди не здійснили належного аналізу їх достовірності, не з`ясували мотиви зміни показів та не оцінили вплив можливої залежності свідка від органів прокуратури.
15. Позиція захисту, викладена ОСОБА_19 та підтверджена свідками ОСОБА_25 і ОСОБА_26 , яка полягала в тому, що вартість оренди будинків розподілялась між усіма учасниками відпочинку, а ОСОБА_19 особисто передав грошові кошти  ОСОБА_27 як компенсацію, не була належним чином перевірена судами, що порушило принцип змагальності, позбавляючи заявника права на захист. 
16. У заяві до Верховного Суду захисник стверджує, що справа проти ОСОБА_19 мала на меті дискредитацію заявника як керівника НАБУ, підрив його моральної та професійної репутації.
17. Крім того, захисник наголошує, що провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_19  має бути закрито судом через сплив строків накладення стягнення, оскільки «нібито вчинене» правопорушення мало місце в період з грудня 2018 по березень 2019 року, а передбачені законом строки (шість місяців з дня виявлення, але не пізніше двох років з дня вчинення), сплинули.
18. Таким чином, враховуючи встановлені ЄСПЛ порушення, захисник просить скасувати постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2019 року і Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року та закрити провадження у вказаній справі на підставі статей ч. 4 ст. 38 та п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
19. Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_22 , який підтримав подану заяву, пояснення ОСОБА_19 , думку прокурора, який просив скасувати постанову апеляційного суду та направити справу на новий розгляд в суд апеляційної інстанції, перевіривши викладені у заяві доводи, дослідивши постановлене на користь ОСОБА_19 рішення ЄСПЛ та матеріали справи про адміністративне правопорушення, Велика Палата дійшла таких висновків.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ТА МОТИВИ УХВАЛЕННЯ ПОСТАНОВИ

20. Відповідно до ст. 46 Конвенції та ст. 2 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV) Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, в якій вона є стороною. Порядок виконання рішення Суду визначається цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
21. Відповідно до абз. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 3477-IV виконання рішення міжнародної судової установи передбачає: 
- виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; 
- вжиття заходів загального характеру.
22. Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції та протоколів до неї; б) інші заходи, передбачені у рішенні ЄСПЛ. 
23. Відновлення попереднього юридичного стану особи здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
24. У Рекомендації № R(2000)2 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень ЄСПЛ від 19 січня 2000 року (далі - Рекомендація № R(2000)2) Комітет міністрів закликав Договірні Сторони забезпечувати повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, у таких випадках: 
a. коли потерпіла сторона і далі зазнає значних негативних наслідків рішення, ухваленого на національному рівні, наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;
b. коли рішення Суду спонукає до висновку, що a) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті або b) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
25. Згідно із частиною другою статті 297-1 КУпАП постанова у справі про адміністративне правопорушення може бути переглянута з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні судом справи про адміністративне правопорушення.
26. У такому разі відповідно до положень частини першої статті 297-8 КУпАП справа про перегляд судового рішення розглядається Великою Палатою Верховного Суду.
27. У справі щодо ОСОБА_19 Сарненський районний суд Рівненської області 06 вересня 2019 року визнав ОСОБА_19 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-5 КУпАП та застосував до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 гривень з конфіскацією подарунків в дохід держави. Рівненським апеляційним судом постановою від 17 грудня 2019 року вищенаведене рішення суду першої інстанції залишено без змін.
28. Заперечуючи справедливість накладення стягнення, ОСОБА_19 звернувся до ЄСПЛ із заявою про порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
29. За наслідками розгляду поданої заяви Суд постановив рішення, в якому констатував порушення конвенційних прав заявника.
Аналіз змісту й характеру встановлених ЄСПЛ порушень.

Порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. Право на справедливий суд.

30. Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
31. У справі щодо ОСОБА_19  ЄСПЛ зауважив, що правопорушення, в якому заявника було визнано винним, не кваліфікувалося як кримінальне відповідно до національного законодавства. Однак відповідні положення КУпАП та Закону України «Про запобігання корупції», які були застосовані до заявника, хоча і не були адресовані широкому загалу, стосувалися широкого кола професійних груп і були спрямовані на покарання за корупційні правопорушення, які є малозначними, щоб передбачати за них кримінальну відповідальність. Суд взяв до уваги, що штраф, який був накладений на заявника на додаток до заходу «конфіскація подарунка», був одночасно і стримуючим, і каральним. Цих міркувань було достатньо для висновку ЄСПЛ, що відповідне провадження було кримінальним для цілей статті 6 Конвенції, а отже, він має юрисдикцію ratione materiae для розгляду відповідної скарги заявника.
32. У своєму рішенні ЄСПЛ зазначив, що під час оцінки справедливості провадження у цілому слід враховувати, чи було дотримано право на захист. Зокрема, має бути розглянуто, чи була надана заявнику можливість оскаржити достовірність доказів та заперечити проти їх використання. Крім того, має враховуватись якість доказів, у тому числі, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню достовірність або точність (рішення у справі Bykov v. Russia від 10 березня 2009 року).
33. Також ЄСПЛ встановив, що у справах, які стосуються різних питань за статтею 6 Конвенції у зв`язку з кримінальним провадженням, тягар доведення лежить на стороні обвинувачення і що будь-які сумніви мають тлумачитись на користь обвинуваченого (рішення у справі Ajdaric v. Croatia від 13 грудня 2011 року). 
34. Аналогічного підходу ЄСПЛ послідовно дотримується й у інших своїх рішеннях, зокрема Huseyn and Others v. Azerbaijan від 26 липня 2011 року, в яких неодноразово наголошував, що неузгодженості між власними показаннями свідків, наданими у різні періоди часу, так само як і серйозні неузгодженості між різними видами доказів, наданими стороною обвинувачення, призводять до серйозних підстав для оскарження довіри до свідка та доказової сили його показань; таким чином, цей вид оскарження становить заперечення, здатне вплинути на оцінку фактичних обставин справи, які ґрунтувалися на цих доказах, та зрештою на результат судового розгляду. 
35. Як убачається зі змісту рішення ЄСПЛ у справі ОСОБА_19 , заявника було визнано винуватим у прийнятті подарунка від ОСОБА_24 на підставі суперечливих свідчень останнього про те, що він взяв на себе витрати, пов`язані з відпочинком заявника. Ці свідчення були неточними та непослідовними, оскільки у своїх перших показаннях ОСОБА_28 згадував про п`ять епізодів відпочинку заявника у заповіднику і стверджував, що кожного разу він витрачав близько 100 000 грн, а згодом він заявив, що заявник відпочивав у цьому заповіднику лише двічі. Крім того ОСОБА_23 не зміг конкретизувати свої нібито пов`язані з цим відпочинком витрати, а лише підтвердив, що він сплатив 3 000 та 4 500 грн за оренду будинку для відпочинку для заявника, його сім`ї та друзів. ОСОБА_28 стверджував, що ОСОБА_19 чи його друзі ніколи не відшкодовували ці витрати.
36. Враховуючи наведене, ЄСПЛ у своєму рішенні виснував, що неузгодженість між показаннями ОСОБА_24 , зробленими в різний час, дали серйозні підстави для того, щоб поставити під сумнів надійність цього свідка та доказове значення його показань. Тим більше, на думку ЄСПЛ, вони також певною мірою суперечили показанням свідка ОСОБА_29 , який зазначив, що він дійсно організував оренду будинку для відпочинку в заповіднику протягом двох періодів на прохання ОСОБА_24 . Згідно з твердженнями ОСОБА_29 , суми, сплачені та зрештою відшкодовані йому саме ОСОБА_30 , а не ОСОБА_19 , ґрунтувалися на знижці в розмірі 70%, яку ОСОБА_29 отримав завдяки своїм дружнім стосункам з директором заповідника.
37. Враховуючи вирішальну роль показань ОСОБА_24 для результату провадження у справі про адміністративне правопорушення, заявник міг обґрунтовано очікувати на отримання конкретної та чіткої відповіді на свої аргументи щодо якості цих показань. Однак ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не надали жодної оцінки відповідним аргументам та не взяли до уваги показання свідків сторони захисту. 
38. Також ЄСПЛ у своєму рішенні встановив, що заявник посилався на певні обставини, які вказують на те, що на ОСОБА_24 міг здійснюватися неправомірний тиск, що ставить під сумнів достовірність його свідчень. Зокрема, ОСОБА_19 стверджував, що ОСОБА_28 міг бути вразливим до тиску з боку прокуратури, враховуючи його нещодавнє клопотання про зняття судимості, про що свідчать офіційні документи. Натомість ЄСПЛ у своєму рішенні встановив, що суд першої та апеляційної інстанції залишили вказані обставини без належної оцінки та аналізу.
39. З огляду на наведене ЄСПЛ вважав, що підхід національних судів до визнання показань ОСОБА_28 вирішальним доказом для встановлення винуватості ОСОБА_19 , був явно необґрунтованим. 
40. Крім того ЄСПЛ встановив, що судами не було належним чином перевірено та оцінено доводи сторони захисту щодо розрахунків вартості ймовірного подарунка, адже друзі ОСОБА_19 , з якими він орендував будинок для відпочинку, стверджували, що вони розділили всі витрати між собою. 
41. За наведених обставин ЄСПЛ вирішив, що національні суди свавільно розподілили тягар доведення та позбавили заявника будь-якої практичної можливості ефективно оскаржити висунуті проти нього обвинувачення, відхиливши без будь-якої оцінки ключові аргументи та проігнорувавши показання свідків сторони захисту.
Стверджувана відсутність безсторонності суду першої інстанції

42. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з суб`єктивним критерієм, враховуючи особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто, чи мав суддя яку-небудь особисту упередженість або зацікавленість у справі; а також згідно з об`єктивним критерієм, тобто шляхом встановлення того, чи забезпечив сам суд та, серед багатьох інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (рішення ЄСПЛ у справі Morice v. France [ВП], заява № 29369/10, пункт 73, 2015).
43. ЄСПЛ встановив, що безсторонність, як правило, означає відсутність упередженості або необ`єктивності, а її існування або відсутність можуть встановлюватися різними шляхами. Для цілей об`єктивної перевірки крім поведінки судді слід визначити, чи існують переконливі факти, які можуть викликати сумніви щодо його або її безсторонності. Це означає, що при вирішенні того, чи є у відповідній справі обґрунтована причина побоюватися, що конкретний суддя або орган, який засідає у якості суду, є небезстороннім, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати таке побоювання об`єктивно обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі Micallef v. Malta [ВП], заява № 17056/06, пункт 96, 2009). Згідно з практикою Суду, видимість упередженості за об`єктивним критерієм повинна оцінюватися за стандартом об`єктивного спостерігача(рішення у справі Rustavi 2 Broadcasting Company Ltd and Others v. Georgia, заява № 16812/17, пункт 332, від 18 липня 2019 року).
44. Об`єктивний критерій в основному стосується ієрархічних чи інших зв`язків між суддею та іншими учасниками провадження. Тому в кожному окремому випадку необхідно вирішувати, чи мають ці зв`язки такий характер і ступінь, що свідчать про відсутність безсторонності суду (Morice V. France, пункт 77). У зв`язку з цим навіть зовнішні прояви мають певну важливість або, іншими словами, «правосуддя має не лише здійснюватися, має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість.
45. На думку ЄСПЛ, будь-який суддя, щодо якого є обґрунтовані причини побоюватися відсутності безсторонності, повинен взяти самовідвід (рішення у справі Ramos Nunes de Carvalho e Sa v. Portugal[ВП], заява № 55391/13 та 2 інші заяви, пункт 149, від 06 листопада 2018 року).
46. ЄСПЛ послідовно у своїх рішеннях зазначає, що національні судові органи зобов`язані перевірити, чи був суд першої інстанції «безстороннім судом» у розумінні цього положення, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції, якщо це оскаржується на підставах, які відразу не видаються явно необґрунтованими. Здійснюючи перевірку, вони зобов`язані використовувати всі засоби, які є в їхньому розпорядженні, щоб розвіяти будь-які сумніви щодо реальності та характеру тверджень заявника (див., наприклад, рішення у справі Danilov v. Russia, заява № 88/05, пункт 96, від 01 грудня 2020 року).
47. Натомість, як встановив ЄСПЛ у своєму рішенні щодо ОСОБА_19 , не було належним чином перевірено доводи сторони захисту щодо упередженості судді Сарненського районного суду Рівненської області. Так, як встановив ЄСПЛ, сумніви щодо неупередженості судді першої інстанції випливали з наступних фактів. Суддя ОСОБА_31 , який здійснював розгляд справи заявника в суді першої інстанції, одночасно був допитаний як свідок в іншому кримінальному провадженні щодо ймовірного одержання прокурором неправомірної вигоди з метою її подальшої передачі судді. Посилаючись на реальну можливість органу прокуратури у будь-який час змінити процесуальний статус судді зі свідка на підозрюваного, заявник зазначав, що за таких обставин суддю не можна вважати об`єктивно неупередженим, та заявив клопотання про його відвід з цих підстав.
48. Заяву про відвід судді ОСОБА_19 було залишено без задоволення. Проте, апеляційний суд, розглядаючи апеляційну скаргу сторони захисту, не надав належної оцінки її аргументам щодо наявності обставин, які, на переконання захисту, свідчили про упередженість зазначеного судді, та не навів мотивів їх відхилення у відповідному судовому рішенні.
49. На підставі наведеного ЄСПЛ зробив висновок про несправедливий судовий розгляд справи заявника безстороннім судом та констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.
Стверджуване порушення ст. 8 Конвенції 

50. Як вбачається з рішення ЄСПЛ, ОСОБА_19  скаржився у своїй заяві, що його несправедливо назвали «корупціонером», що становило порушення його права на повагу до приватного життя за статтею 8 Конвенції, відповідна частина якої передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного життя, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 
51. У своїй заяві до ЄСПЛ ОСОБА_19 скаржився, що внесення відомостей про його особу до Реєстру корупціонерів було для нього особливо принизливим і завдало йому значних страждань. Він стверджував, що посягання на репутацію досягло необхідного рівня серйозності і завдало шкоди здійсненню його права на повагу до приватного життя, що призвело до порушення статті 8 Конвенції. 
52. Велика Палата акцентує увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що захист моральної та психологічної недоторканості особи є важливим аспектом статті 8 Конвенції (Gillberg v. Sweden, [ВП], заява № 41723/06, пункт 68, від 03 квітня 2012 року).
53. Право на повагу до репутації є частиною особистої ідентичності та психологічної цілісності заявника, а отже входить до обсягу його «приватного життя» (Denisov v. Ukraine, пункт 97). Проте Суд наголосив, що на статтю 8 Конвенції не можна посилатись з метою подання скарги щодо втрати репутації, коли це є передбачуваним наслідком чиїхось дій, таких як, наприклад, вчинення кримінального правопорушення або будь-якого іншого проступку, що тягне за собою певну міру юридичної відповідальності (Gillberg v. Sweden, пункт 68, і Denisov v. Ukraine, пункт 98).
54. Навіть якщо зазначений в згаданому рішенні у справі Gillberg v. Sweden принцип виключення не використовується, щоб стаття 8 Конвенції підлягала застосуванню, посягання на репутацію особи має досягнути певного рівня серйозності та бути таким, що завдає шкоди здійсненню особою свого права на повагу до приватного життя. Ця вимога стосується як соціальної, так і професійної репутації (див., inter alia, рішення у справі Hurbain v. Belgium [ВП], заява № 57292/16, пункт 189, від 04 липня 2023 року).
55. У справі ОСОБА_19 ЄСПЛ встановив, що публікація відомостей про особу заявника в Реєстрі корупціонерів ґрунтувалася на статті 59 Закону України «Про запобігання корупції» та виснував, що ця публікація була «згідно із законом», а оскаржуваний захід можна вважати спрямованим на запобігання корупції на державній службі, отже він переслідував законну мету.
56. Втім, як вбачається зі змісту рішення, у контексті встановлених раніше порушень за пунктом 1 статті 6 Конвенції, ЄСПЛ виснував, що національні органи влади не навели відповідних та достатніх підстав для втручання у право заявника на повагу до його приватного життя. У справі заявника минуло більше п`яти років з моменту винесення остаточного судового рішення про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, але протягом більшої частини цього часу його повне ім`я залишалося опублікованим у Реєстрі корупціонерів, що позбавляло заявника будь-яких засобів захисту від посягань на його моральну та професійну репутацію. Внаслідок чого, ЄСПЛ вважав, що за таких обставин і незалежно від будь-яких інших аргументів, висунутих заявником, вимога пропорційності не була дотримана
57. Загалом, втручання у право заявника на повагу до його приватного життя не ґрунтувалося на відповідних та достатніх підставах і не було пропорційним досягненню заявленої законної мети. З цього випливає, що було порушено статтю 8 Конвенції.
Стверджуване порушення статті 18 у поєднанні зі статтями 6 і 8 Конвенції. 

58. У своїй заяві до ЄСПЛ ОСОБА_19 посилався на те, що провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо нього та подальше внесення його імені до Реєстру корупціонерів було спрямоване на досягнення прихованої мети, що є порушенням статті 18 у поєднанні зі статтями 6 та 8 Конвенції. 
59. Також ОСОБА_19 стверджував, що реальною причиною початку провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо нього, його проведення без дотримання основних гарантій справедливості та подальшого внесення його імені до Реєстру корупціонерів були зусилля Міністра внутрішніх справ та Генерального прокурора, спрямовані на його дискредитацію та помсту за розслідування НАБУ або іншу діяльність, що негативно впливала на цих посадових осіб.
60. Стаття 18 Конвенції передбачає: «Обмеження, дозволені згідно з цією Конвенцією щодо зазначених прав і свобод, не застосовуються для інших цілей ніж ті, для яких вони встановлені».
61. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, стаття 18 Конвенції може застосовуватися у поєднанні зі статтею 6 та статтею 8 Конвенції. Стосовно її застосування у поєднанні зі статтею 6 Конвенції Суд встановив, що захищені останнім положенням права є гарантіями, щодо яких можуть проявлятися фундаментальні зловживання з боку держави (див. рішення у справі Ukraine v. Russia (re Crimea)) [ВП], заяви № 20958/14 і № 38334/18, пункт 1338, від 25 червня 2024 року). Стосовно застосовності статті 18 Конвенції у поєднанні зі статтею 8 Конвенції Суд розглядав перше положення як таке, що доповнює друге, оскільки стаття 18 Конвенції прямо забороняє Високим Договірним сторонам обмежувати закріплені в Конвенції права та свободи для цілей, не передбачених самою Конвенцією (див. згадане рішення у справі Merabishvili v. Georgia, пункти 287 і 288).
62. Аналізуючи скарги заявника, ЄСПЛ у своєму рішенні щодо ОСОБА_19 зазначив, що до подій, про які йдеться, Міністр внутрішніх справ України дійсно виявляв ворожість до заявника, а між НАБУ та Генеральною прокуратурою України існували певні розбіжності, якщо не конфлікти. 
63. Також, згідно з показаннями заявника, які були послідовними протягом усього судового розгляду і які так і не були спростовані, у березні 2019 року його друг, ОСОБА_23 звернувся до органів влади із клопотанням про зняття з нього судимості. Суд погодився з доводами заявника, що такі обставини можуть бути розцінені як створення для органів прокуратури інструментів потенційного впливу на ОСОБА_23 . Заявник зазначив, що незабаром після цього ОСОБА_23 був допитаний ГПУ як свідок у кримінальному провадженні, не пов`язаному з подіями цієї справи. 
64. Як встановив ЄСПЛ, згідно з протоколом допиту від 23 квітня 2019 року, ОСОБА_23 стверджував, що витратив понад 16 000 євро на відпочинок заявника, тоді як пізніше відповідна сума в його твердженнях зменшилася до приблизно 250 євро. На той момент протокол допиту свідка, в якому згадується про 16 000 євро, був переданий засобам масової інформації «джерелом у правоохоронних органах» і отримав широке висвітлення у засобах масової інформації, які в основному наголошували на надзвичайно великих сумах, нібито витрачених на «розкішний» відпочинок заявника. З огляду на це Генеральний прокурор зробив публічну заяву про те, що заявник міг «забути оплатити досить значні рахунки за відпочинок своєї сім`ї та друзів». 
65. Оцінивши наведені обставини у їх сукупності, ЄСПЛ дійшов висновку, що поряд із задекларованою метою перевірки повідомлення про корупцію дії прокуратури могли переслідувати й іншу ціль - спрямовану на заявника особисто, зокрема на його дискредитацію. У цьому контексті ЄСПЛ, мотивуючи свої висновки, послався, зокрема, на такі обставини: наявність ознак конфліктних відносин між НАБУ та ГПУ; підвищену вразливість ОСОБА_23 до можливого впливу з боку органів прокуратури; нез`ясованість умов, за яких він надав первинні пояснення щодо заявника, які були інтерпретовані як такі, що його викривають; істотну невідповідність між сумою витрат на відпочинок заявника, яка спочатку фігурувала та стала предметом розголосу в ЗМІ, і сумою, що названа ОСОБА_23 згодом (16 000 євро проти 250 євро); сам факт витоку інформації; а також публічну заяву Генерального прокурора.
66. ЄСПЛ зауважив, що розслідування проводила Національна поліція України, яка фактично перебувала під керівництвом Міністра внутрішніх справ, упереджене ставлення якого до заявника було загальновідомим.
67. Внаслідок чого ЄСПЛ виснував, що судове провадження у справі заявника було підірвано серйозними недоліками, заявник мав обґрунтовані сумніви щодо відсутності об`єктивної неупередженості з боку судді суду першої інстанції і що ці сумніви так і не були розглянуті. Крім того, Суд встановив, що національні суди свавільно розподілили тягар доведення та не розглянули вагомі аргументи заявника, внаслідок чого він був позбавлений будь-якої практичної можливості ефективно оскаржити висунуті проти нього. Спосіб, у який проводилося це провадження, не тільки не розвіяв вже існуючу на той час підозру щодо наявності прихованих мотивів у переслідуванні заявника, а навпаки, посилив їх.
68. У контексті всіх зазначених міркувань Суд вважав встановленим, що основною метою органів влади у цій справі було не запобігання корупції на державній службі, як стверджував Уряд, а радше особисте посягання на моральну та професійну репутацію заявника. Отже, було порушено статтю 18 Конвенції у поєднанні зі статтями 6 та 8 Конвенції.
69. Переглядаючи постанови суду першої та апеляційної інстанцій у справі про адміністративне правопорушення з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, Велика Палата діє на підставі і в порядку, передбачених главою 24-1 КУпАП, з урахуванням обов`язку держави виконати остаточне рішення ЄСПЛ та забезпечити застосування додаткових заходів індивідуального характеру, зокрема через повторний розгляд справи, якщо рішення ЄСПЛ спонукає до висновку про наявність істотних процедурних недоліків, що ставлять під серйозний сумнів результат провадження. 
70. Велика Палата, розглянувши справу за заявою захисника в інтересах ОСОБА_19 та проаналізувавши рішення ЄСПЛ у справі «Ситник проти України» від 24 квітня 2025 року, виходить із того, що встановлені міжнародною судовою установою порушення мають комплексний характер і свідчать про те, що провадження щодо заявника було проведено з недоліками, які підірвали його справедливість. 
71. Так, ЄСПЛ дійшов висновку, що у справі щодо ОСОБА_19 національні суди свавільно розподілили тягар доведення, позбавили заявника практичної можливості ефективно оскаржити висунуті проти нього обвинувачення, залишивши без оцінки ключові доводи та показання свідків сторони захисту, при цьому сам факт розгляду справи суддею, який не відповідав критеріям безсторонності, ЄСПЛ визначив як достатню підставу для визнання судового розгляду несправедливим. 
72. Ці висновки ЄСПЛ безпосередньо узгоджуються з обставинами цього національного провадження: визнання особи винуватою фактично ґрунтувалося на одному доказовому блоці - показаннях ключового свідка, тоді як версія захисту та докази на її підтвердження не були належним чином перевірені судом.
73. Як убачається зі змісту рішення ЄСПЛ, визнання ОСОБА_19 винуватим ґрунтувалося насамперед на суперечливих свідченнях ОСОБА_23 про нібито оплату ним витрат на відпочинок заявника. ЄСПЛ деталізував, що ці свідчення були неточними та непослідовними: у первинних показаннях йшлося про п`ять епізодів і витрати близько 100 000 грн щоразу, натомість згодом свідок заявив лише про два епізоди; він не конкретизував витрати, обмежившись згадкою про сплату 3 000 та 4 500 грн за оренду будинку, та наполягав на відсутності будь-якого відшкодування з боку заявника чи його друзів. 
74. ЄСПЛ також звернув увагу на наявність обставин, здатних вплинути на достовірність свідчень ОСОБА_23 , зокрема - на доводи заявника про можливу вразливість цього свідка до тиску з боку органів прокуратури у зв`язку з його клопотанням про зняття судимості, що підтверджувалося офіційними документами, а також на те, що національні суди не надали цим обставинам належної оцінки та аналізу. 
75. За таких умов, з огляду на вирішальну роль цих показань для результату провадження, заявник міг обґрунтовано очікувати конкретної й чіткої відповіді судів на аргументи щодо їхньої достовірності, проте ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд такої оцінки не надали та не врахували показання свідків сторони захисту.
76. Окремо ЄСПЛ відзначив відсутність належної перевірки доводів захисту щодо розрахунків вартості ймовірного «подарунка» та тверджень друзів заявника про розподіл витрат між усіма учасниками відпочинку, що у контексті стандартів статті 6 Конвенції підсилює висновок про істотну неповноту апеляційного розгляду та необґрунтованість залишення постанови суду першої інстанції без змін. 
77. Ще одним самостійним блоком порушень, який потребує реагування в межах апеляційного перегляду, ЄСПЛ визнав обґрунтовані сумніви щодо безсторонності судді першої інстанції. Такі сумніви випливали з установлених фактів. Зокрема, суддя, який розглядав справу заявника, одночасно був допитаний як свідок в іншому кримінальному провадженні щодо можливої передачі неправомірної вигоди. Захист обґрунтовував, що за таких обставин органи прокуратури потенційно могли впливати на суддю шляхом зміни його процесуального статусу. Попри це, заяву про відвід було залишено без задоволення. 
78. Водночас апеляційний суд, переглядаючи відповідне рішення за апеляційною скаргою, не надав належної оцінки доводам сторони захисту та не навів мотивів їх відхилення у своєму рішенні. На думку ЄСПЛ, зазначені недоліки підірвали довіру до провадження загалом.
79. Крім того, оцінюючи сукупність порушень, ЄСПЛ дійшов висновку і щодо наявності ознак прихованої мети у переслідуванні заявника: поряд із задекларованою метою перевірки повідомлення про корупцію, дії органів влади могли переслідувати іншу ціль - спрямовану на заявника особисто, зокрема на його дискредитацію, що ЄСПЛ обґрунтував конфліктним контекстом між інституціями, вразливістю свідка ОСОБА_23 , неузгодженістю сум подарунку, самим фактом витоку й публічною заявою Генерального прокурора, а також подальшим дорученням розслідування Національній поліції під керівництвом посадової особи, упереджене ставлення якої до заявника було загальновідомим. 
80. У постанові апеляційного суду відсутнє належне мотивування, здатне спростувати ці істотні для оцінки загальної справедливості провадження аспекти, що свідчить про формальний характер апеляційного перегляду та про невиконання апеляційним судом обов`язку надати мотивовану відповідь на ключові доводи сторони захисту. 
81. З огляду на викладене, свавільний розподіл тягаря доведення, фактичне позбавлення заявника практичної можливості ефективно оскаржити обвинувачення, залишення без належної оцінки ключових доводів та доказів сторони захисту, розгляд справи небезстороннім суддею, які були визнані ЄСПЛ такими, що свідчать про несправедливість судового провадження в цілому, дають Великій Палаті достатні підстави для скасування як постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2019 року, так і постанови Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року.
82. При цьому Велика Палата звертає увагу на положення ч. 2 статті 297-10 КУпАП, за змістом яких, якщо Верховний Суд дійшов висновку про повне або часткове задоволення заяви, він має право: 1) скасувати постанову (постанови) та закрити провадження у справі; 2) скасувати постанову (постанови) та передати справу про адміністративне правопорушення на новий розгляд до суду, який виніс оскаржувану постанову; 3) змінити постанову (постанови).
83. Виходячи з того, що характер встановлених ЄСПЛ порушень потребує ретельної перевірки доказів, що у свою чергу виходить за межі повноважень Великої Палати Верховного Суду, оскільки остання діє як суд права у межах спеціальної екстраординарної процедури і не наділена повноваженнями підміняти суд факту, а отже й здійснювати та здійснювати безпосереднє дослідження доказів і встановлювати обставини, що не були встановлені раніше і мають значення для правильного вирішення справи по суті, то Велика Палата позбавлена можливості змінити ухвалені постанови.
84. Водночас за вимогами статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.
85. Згідно з нормами ч. 3 статті 38 КУпАП (в редакції, яка діяла на час вчинення адміністративних правопорушень) адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.Чинна редакція цієї норми, яка міститься в ч. 4 статті 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, може бути накладено протягом шести місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.
86. Останнє з адміністративних правопорушень, передбачене ч. 1 ст. 172-5 КУпАП, яке інкримінувалось ОСОБА_19 , було вчинене протягом 08 - 10 березня 2019 року, отже станом на 27 травня 2026 року всі передбачені законом строки минули.
87. За наведених обставин, а також враховуючи позицію захисника ОСОБА_22 , який заявив клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з закінченням передбачених ст. 38 КУпАП строків, а також позицію захисника ОСОБА_20 , який в судовому засіданні підтримав клопотання і також просив закрити провадження з зазначених вище підстав, Велика Палата приходить до висновку, що заява захисника ОСОБА_22 в інтересах ОСОБА_19 підлягає задоволенню, а постанова Сарненського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2019 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року - скасуванню із закриттям провадження у справі.
Керуючись статтями 297-1, 297-8, 297-9, 297-10 КУпАП, Велика Палата
ПОСТАНОВИЛА:

Заяву захисника ОСОБА_22 в інтересах ОСОБА_19 про перегляд судових рішень у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом задовольнити. 
Постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 06 вересня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_19 скасувати.
Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_19 у зв`язку із закінченням строків, передбачених статтею 38 КУпАП. 
Постанова є остаточною і може бути переглянута тільки на підставі, встановленій частиною другою статті 297-1 КУпАП.
Головуючий суддя ОСОБА_1 
Суддя-доповідач ОСОБА_2 
Судді:		ОСОБА_3  ОСОБА_4  ОСОБА_5  ОСОБА_6  ОСОБА_7  ОСОБА_8  ОСОБА_9  ОСОБА_10 	 	ОСОБА_11  ОСОБА_12  ОСОБА_13  ОСОБА_14  ОСОБА_15  ОСОБА_16  ОСОБА_17