ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду Ситнік О. М. 
щодо постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2026 року в справі № 161/14185/24 (провадження № 61-5145св25)
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - Пухи Наталії Станіславівни на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2025 року в складі судді Філюк Т. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 17 березня 2025 року в складі колегії суддів Карпук А. К., Здрилюк О. І., Киці С. І.
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту перебування на утриманні брата

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій зазначила, що вона є багатодітною матір`ю та після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 свого чоловіка - ОСОБА_1 з дітьми проживала зі своїм рідним братом - ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 . 
Вони з братом та її дітьми вели спільне господарство, мали спільний побут. Основним джерелом засобів до існування були доходи брата, якого мобілізовано до лав Збройних Сил України на захист територіальної цілісності та суверенітету України і 27 листопада 2023 року призначено на посаду стрільця-санітара другого піхотного відділення першого піхотного взводу другої піхотної роти ВОС-100915А/658. 
Із 30 березня 2024 року солдат ОСОБА_3 вважається зниклим безвісти під час виконання бойового завдання в районі ведення бойових дій із захисту Батьківщини, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
Заявниця стверджує, що до зникнення брата вона перебувала на його повному утриманні, оскільки доходу, крім державної соціальної допомоги як малозабезпечена сім`я, не мала.
Встановлення факту перебування її на утриманні зниклого безвісти брата має для неї юридичне значення, оскільки дозволить реалізувати право на отримання грошового забезпечення як особи, що перебувала на утриманні зниклого безвісти військовослужбовця. 
14 січня 2025 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що надані  ОСОБА_1 докази в своїй сукупності та взаємозв`язку не дають підстав вважати, що їй надавалася систематична грошова допомога зі сторони брата, за рахунок якої вона, зокрема, несла витрати на утримання житла, його ремонт, сплату комунальних платежів, купівлю продуктів харчування, речей першої необхідності. Отже, ОСОБА_1 не доведено факту перебування її на утриманні брата -  ОСОБА_3 
17 березня 2025 року постановою Волинського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Пухи Н. С. залишено без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2025 рокузалишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та додатково зазначив, що реєстрація ОСОБА_1 разом з дітьми та ОСОБА_3 за однією адресою не доводить факту перебування її на утриманні брата, а надані нею довідки про отримання соціальної допомоги лише підтверджують розмір її доходів, які є незначними, проте не доводять, що вона перебувала на повному утриманні свого брата. Посилання заявника на те, що вона є багатодітною матір`ю та близькою родичкою зниклого безвісти військовослужбовця, не звільняє її від обов`язку доказування в справі. 
У квітні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пуха Н. С. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 17 березня 2025 року, а справу передати на новий розгляд.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували обставини, неправильно застосовані норми права, викладеним обставинам не надали належної правової оцінки, неправильно кваліфіковано правовідносини сторін, що стало перешкодою встановлення взаємних прав і обов`язків, які виникли під час здійснення утримання братом заявника. 
На думку заявниці, суди не врахували спільне проживання  ОСОБА_1 з братом, ведення ними спільного господарства, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність домовленостей про порядок користування житловим переміщенням.
Надання братом систематичної допомоги ОСОБА_1 , яка була для неї основним джерелом засобів до існування, підтверджено випискою з рахунку, відкритого в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») на ім`я ОСОБА_1 
16 квітня 2026 року постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Пухи Н. С. залишено без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 17 березня 2025 року залишено без змін.
Верховний Суд керувався тим, що заявниця не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту надання   ОСОБА_4  їй матеріальної допомоги, яка була постійним і основним джерелом засобів для існування.
Надана ОСОБА_1 з касаційною скаргою виписка з рахунку, відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» на її ім`я, яка, на думку заявника, підтверджує постійні перерахування  ОСОБА_4 грошових коштів та свідчить про перебування її на утриманні брата, не може бути оцінена касаційним судом у силу вимог статті 400 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, оскільки знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Колегія суддів наголосила, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Оскільки факт перебування  ОСОБА_1 на утриманні брата не підтверджено належними доказами, у суду касаційної інстанції відсутні підстави формувати висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Із такими висновками не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.
Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10 грудня 1948 року (статті 8, 10).
За частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Так, у позовному провадженні загальне правило доказування передбачає, що сторони зобов`язані самостійно збирати та надавати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень. Збирання доказів за загальним правилом не є обов`язком суду (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд наділений можливістю у виключних випадках збирати докази за власною ініціативою (частина сьома статті 81 ЦПК України).
Водночас роль доказів в окремому провадженні особлива. 
Її зумовлює, зокрема, відсутність змагальності сторін, більша питома вага суду у питанні витребування доказів порівняно із позовним провадженням та обмежена дія принципу диспозитивності цивільного судочинства.
Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду (частина третя статті 294 ЦПК України).
У частині другій статті 294 ЦПК України визначено, що з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.
Отже, в справах окремого провадження законодавець наділив суд можливістю за власною ініціативою витребовувати необхідні докази.
Практика Верховного Суду щодо застосування принципу змагальності в справах окремого провадження є сталою.
Так, у постановах від 25 жовтня 2023 року в справі № 607/1612/23, від 11 вересня 2024 року в справі № 183/3496/24 Верховний Суд указав, що у справах про встановлення факту, що має юридичне значення, не застосовується принцип змагальності, суд може за власною ініціативою збирати докази. Зазначене право суду передбачено частиною другою статті 294 ЦПК України.
Специфікою спірних правовідносин є те, що у справі по суті «відсутній спір про право», встановлення факту перебування заявниці на утриманні зниклого брата має для неї юридичне значення, оскільки дозволить реалізувати право на отримання грошового забезпечення як особи, що перебувала на утриманні зниклого безвісти військовослужбовця. 
Про те, що в справах окремого провадження не працює принцип змагальності, а є право суду, передбачене частиною другою статті 294 ЦПК України, за власною ініціативою збирати докази, зазначив і Верховний Суд в постанові від 25 жовтня 2023 року в справі № 607/1612/23).
Можна зробити висновок, що в справах окремого провадження суд не обмежується пасивною роллю арбітра між сторонами, а повинен займати проактивну позицію з метою всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин справи. Це зумовлено самою природою окремого провадження, яке не передбачає спору про право між сторонами, а спрямоване на встановлення юридичних фактів або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до засад цивільного процесуального права, зокрема принципів офіційності та активної ролі суду, у справах окремого провадження суд має право і обов`язок вживати заходів для збирання доказів за власною ініціативою, якщо це необхідно для правильного вирішення справи. Такий підхід випливає з обов`язку суду сприяти реалізації прав і законних інтересів осіб, які беруть участь у справі, особливо коли вони не можуть самостійно належним чином подати докази.
Суд у таких справах не пов`язаний виключно поданими заявником доказами і вправі самостійно, зокрема, витребовувати докази; звертатися до органів державної влади, підприємств, установ та організацій; з`ясовувати всі істотні обставини незалежно від позиції учасників справи.
Отже, у справах окремого провадження реалізується підвищений стандарт активності суду, який полягає в обов`язку діяти з власної ініціативи (ex officio) для досягнення істини у справі. Такий підхід забезпечує ефективний захист прав, свобод та інтересів осіб і відповідає завданню цивільного судочинства щодо справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення справ. 
У практиці Європейського суду з прав людини визначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення від 12 листопада 2002 року в справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic), заява № 47273/99, пункти 50-51 та 69; рішення від 05 квітня 2018 року в справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), заява № 40160/12, пункт 97).
Верховний Суд, зокрема в постанові від 12 травня 2021 року в справі № 220/1582/20, наголосив, що в оцінці доказів необхідно бути гнучкими, розуміти складні життєві обставини, які змушують заявників звертатись до суду з метою встановлення того чи іншого факту, що має юридичне значення, а рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності (постанова).
Звернувшись до суду із заявоюпро встановлення факту перебування на утриманні брата, ОСОБА_1 зазначила, що вона єдина найближча рідна й контактна особа для зниклого безвісті ОСОБА_3 , з яким вони спільно були зареєстровані, проживали, спільно вели побут. ОСОБА_1 користувалась передбаченими гарантіями як член сім`ї учасника бойових дій ОСОБА_3 , який до дня зникнення постійно забезпечував й надавав як фізичну підтримку, так і матеріальну допомогу. Внаслідок відсутності інших джерел доходу, окрім соціальної допомоги, заявниця залежала від допомоги ОСОБА_3 .
Маючи на утриманні п`ятьох дітей, будучи багатодітною матір`ю-героїнею та у зв`язку з тим, що її середньомісячний дохід не перевищував офіційно встановленої межі малозабезпеченості, допомога брата була постійним джерелом доходу для заявниці та її дітей.
Відсутність отримання грошового забезпечення як особи, що перебувала на утриманні зниклого безвісти військовослужбовця, ставить заявницю-вдову та її п`ятьох дітей у надскрутне матеріальне становище.
У справі, що переглядається, зважаючи на доводи заявниці, суд першої інстанції мав самостійно встановити рівень доходу заявниці та витребувати докази, які підтверджують джерела такого доходу та його розмір.
Вважаю, що, розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій як суди факту не надали належної оцінки доводам заявниці, всупереч приписам частини першої статті 294 ЦПК України не сприяли в здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів заявниці, поверхнево підійшли до розгляду заяви, тому не можна вважати висновки судів обґрунтованими, оскільки вони є передчасними та не є такими, що відповідають завданню цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав. Тому Верховний Суд мав скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд.

Суддя О. М. Ситнік