____________________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 947/45666/25
Провадження № 2-о/947/80/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2026 року м. Одеса
Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Скриль Ю.А.,
за участю секретаря судового засідання Остапчук О.Є.,
за участю:
представника заявника - адвоката Карпенко В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Київського районного суду м. Одеси в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування дитини на утриманні та вихованні батька,

В С Т А Н О В И В:

Короткий виклад вимог заявника
ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування заявник вказує, що перебував у шлюбі із ОСОБА_2 . Від даного шлюбу народився син ОСОБА_4 . Рішенням суду від шлюб між сторонами було розірвано.
Після розірвання шлюбу дитина певний час проживала з матір`ю, проте з серпня 2023 року ситуація докорінно змінилася. ОСОБА_2 виїхала на постійне проживання до Федеративної Республіки Німеччина, де уклала новий шлюб із громадянином Німеччини. У зв`язку з облаштуванням нового життя за кордоном та отриманням посвідки на постійне проживання, матір дитини фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків.
Заявник стверджує, що син проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .
Батько одноособово забезпечує всі потреби дитини: піклується про його духовний та фізичний розвиток, навчання в Одеському державному ліцеї ім. П.С. Столярського, займається підготовкою до самостійного життя.
Матір не надає фінансової допомоги, не бере участі в освітньому процесі та лікуванні дитини.
Встановлення юридичного факту необхідне заявнику для отримання права на відстрочку від мобілізації, передбачену статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та для захисту інтересів дитини, яка перебуває на його повному вихованні та утриманні.
Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, оскільки, з метою облаштування життя та розвитку дитини в безпечних умовах, йому необхідно оформити відстрочку від призову на військову службу. Для оформлення відстрочки від призову на військову службу, законодавець покладає на особу (військовозобов`язаного) обов`язок вчинити відповідні активні дії, зокрема, подати заяву про відстрочку з долученням до такої заяви документів, які надають право на відстрочку. Враховуючи, що іншим шляхом неможливо підтвердити факт самостійного виховання дитини заявником як батьком, оскільки законодавство не передбачає можливості встановлення даного факту в позасудовому порядку.
Також у заяві про встановлення юридичного факту заявник клопотав про виклик у судове засідання свідків з метою їх допиту.
Письмові пояснення заінтересованих осіб
Заінтересована особа - ОСОБА_2 подала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що з осені 2020 року постійно проживає в м. Баден-Баден (ФРН), де уклала новий шлюб та офіційно працевлаштована. Пояснила, що влітку 2023 року за спільним рішенням батьків дитина повернулася проживати в Україну до батька для продовження очного навчання в Одеському державному ліцеї ім. П.С. Столярського.
ОСОБА_2 також пояснила, що через низький рівень доходу та значні витрати на проживання в Німеччині вона не має змоги надавати кошти на утримання сина, тому ОСОБА_4 перебуває на повному утриманні батька. Також вона вказала, що її участь у вихованні обмежена рідкісними візитами під час відпусток та спілкуванням через месенджери, у зв`язку з чим вона не заперечує проти задоволення поданої її колишнім чоловіком заяви.
Правом подання письмових пояснень інші заінтересовані особи у справі не скористались.
Процесуальні дії та рух справи
ОСОБА_1 19.12.2025 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вказаною заявою.
За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа розподілена судді Скриль Ю.А.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 23.12.2025  заяву залишено без руху та наданий десятиденний строк для усунення недоліків: залучити до участі у справі в якості заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 та надати суду відомості чи є позивач військовозобов`язаним чи проходить військову службу за мобілізацією або перебуває в резерві.
25.12.2025 до суду від заявника надійшла заява про усунення недоліків: залучено до участі у справі зацікавлену особу ІНФОРМАЦІЯ_1 та надано суду відомості що заявник є військовозобов`язаним, перебуваю на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_9 як військовозобов`язаний в запасі, звання солдат, на військову службу не призивався та не мобілізувався, в розшуку не перебуває.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 29.12.2025 відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду в порядку окремого провадження. Призначене судове засідання на 28.01.2026.
27.01.2026 від заявника надійшло клопотання про долучення доказів у справі.
27.01.2026 до суду від заявника ОСОБА_1 надійшло клопотання про витребування доказів. 
28.01.2026 на електронну пошту суду від заінтересованої особи  ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення з додатками.
У судове засідання 28.01.2026 з`явився заявник та його представник - адвокат Карпенко В.І.
Заінтересовані особи  ОСОБА_2 , орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_3 в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце його проведення повідомлялись належним чином.
На електронну адресу суду 28.01.2026 від представника орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Від ІНФОРМАЦІЯ_4 заяв та/клопотань до суду не надійшло.
Суд вважав за можливе проводити судове засідання за відсутності належним чином повідомлених заінтересованих осіб про розгляд справи, у якому розглянути клопотання заявника про витребування доказів.
У судовому засіданні 28.01.2026 розглянуто клопотання заявника про витребування доказів, яке ухвалою від 28.01.2026 задоволено: витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин Державного кордону України (виїзд та в`їзд на територію держави Україна) громадянкою України - ОСОБА_2 , у період з 01.01.2020 по 31.12.2025, та громадянином України - ОСОБА_3 , із зазначенням відомостей про пункт перетину та країну слідування, дату та місце в' їзду та виїзду за межі державного кордону України.
Судове засідання відкладене на 03.02.2026.
У судове засідання 03.02.2026 з`явився заявник та його представник - адвокат Карпенко В.І.
У судове засідання заінтересовані особи не з`явились, про дату, час і місце його проведення повідомлялись належним чином.
Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, ІНФОРМАЦІЯ_3 отримав заяву з додатками, копі. Ухвали про відкриття провадження, про витребування доказів та судову повістку 20.02.2026.
Суд вважає за можливе проводити судове засідання 03.02.2026 за відсутності заінтересованих осіб, їх представників та за відсутності від них заяв та/або клопотань про відкладення засідання.
У судовому засіданні розглянуто питання щодо виправлення описки, допущеної при виготовленні ухвали про витребування доказів.
Ухвалою суду від 03.02.2026 виправлено описку, допущену в ухвалі суду від 28.01.2026 про витребування доказів та направлено для врахування під час виконання ухвали від 28.01.2026 до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.
Судове засідання відкладене на 03.03.2026.
17.02.2026 на електронну пошту суду з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надійшла витребувана інформація, зокрема: відомості про пункти перетину, країну слідування, дату та місце в' їзду та виїзду за межі державного кордону України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та повідомлено суду, що інформації стосовно громадянина України  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в Базі даних немає.
У судове засідання 03.03.2026 з`явився заявник та його представник адвокат Карпенко В.І.
У судове засідання заінтересовані особи не з`явились, про дату, час і місце його проведення повідомлялись належним чином.
03.03.2026 до суду через підсистему «Електронний суд» від заінтересованої особи ОСОБА_2 надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме: просить долучити копію паспорту України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_5 ( ОСОБА_5 ).
На електронну адресу суду 03.03.2026 від представника орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, при прийнятті рішення просить враховувати інтереси дитини.
Від заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_4 заяви та клопотання не надійшли.
Суд вважає за можливе проводити судове засідання 03.03.2026 за відсутності заінтересованих осіб, їх представників та за відсутності від них заяв та/або клопотань про відкладення засідання.
У судовому засіданні 03.03.2026 задоволено клопотання заінтересованої особи ОСОБА_2 про долучення доказів до справи: до матеріалів справи долучено копію паспорту України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_5 (ОСОБА_5).
Також у судовому засіданні 03.03.2026 за клопотанням заявника, яке було задоволено судом, були допитані свідки: ОСОБА_7 , яка є сусідом заявника, та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ), який надав показання, відповідно до яких він є сусідом ОСОБА_1 , протягом останніх п`яти років вони перебувають у дружніх стосунках, часто бувають один у одного в гостях, товаришують сім`ями. Підтвердив, що часто буває в гостях у квартирі №20 , де ОСОБА_4 проживає разом із батьком. Вказав, що в період воєнного стану вони як сусіди допомагають один одному, і він особисто спостерігає, що вихованням та побутом дитини займається лише ОСОБА_1 . Особливо наголосив, що за весь час проживання та спілкування із заявником він ніколи не бачив матір дитини за вказаною адресою. Свідок підтвердив, що вихованням, побутом та дозвіллям дитини ОСОБА_3 займається виключно батько.
Допитана в якості свідка ОСОБА_8 (адреса проживання: АДРЕСА_2 ) надала показання аналогічні показанням свідка ОСОБА_7 , та зазначила, що вона є сусідкою заявника ОСОБА_9 , та бачить заявника та його сина ОСОБА_4 щодня, коли вони разом виїжджають до школи та повертаються додому. Свідок стверджує, що за місцем проживання батька та сина матір дитини ніколи не бачила, її особиста участь у житті дитини свідку невідома, оскільки всі батьківські обов`язки фактично виконує заявник.
Свідок ОСОБА_10 показала, що знає заявника понад 30 років, є його колишньою дружиною. Також знає його сина ОСОБА_3 з народження, оскільки інколи ОСОБА_11 або ОСОБА_12 залишали дитину з нею. Їй відомо, що після початку повномасштабного вторгнення в 2022 році ОСОБА_4 виїжджав до Німеччини з матір`ю, але в середині 2023 року повернувся в Україну до батька, та з того часу дитина постійно проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Свідок часто буває в них у гостях, підтримує дружні стосунки та підтверджує факт самостійного виховання дитини заявником. Свідок підтвердила, що їй відомо що матір дитини уклала шлюб з громадянином ФРН, постійно проживає за кордоном (у Німеччині), приїжджає в Україну вкрай рідко та на короткий термін. Свідок часто буває в гостях у заявника та ОСОБА_4 і жодного разу не бачила там мати дитини - ОСОБА_4 .
У судовому засіданні 03.03.2026 суд перейшов на стадію дослідження доказів та оголосив перерву до 23.03.2026.
Судове засідання 23.03.2026 не відбулось через перебування головуючого у відпустці з 23.03.2026 по 27.03.2026.
Судове засідання відкладене на 23.04.2026.
У судове засідання призначене на 23.04.2026 з`явилась представник заявника адвокат Карпенко В.І.
Заінтересовані особи  ОСОБА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_6 в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду повідомлена належним чином, клопотань про відкладення не надходило.
Від заінтересованої особи органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради 23.03.2026 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності свого представника, у вирішенні всіх питань учасників процесу орган опіки поклався на розсуд суду, зауваживши на необхідності врахування прав та найкращих інтересів дитини при прийнятті рішення.
Вирішуючи питання щодо можливості проведення розгляду за відсутності заінтересованих осіб, суд, керуючись ч. 1 ст. 240 та ст. 223 ЦПК України, враховуючи, що учасники справи були належним чином повідомлені, а їх неявка не перешкоджає розгляду, вважає за можливе розглядати справу за відсутності належним чином повідомлених заінтересованих осіб у справі.
У судовому засіданні 23.04.2026 досліджені письмові докази, завершена стадія дослідження доказів, суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення та відклав його проголошення на 30.04.2026.
Встановлені фактичні обставини справи
Згідно зі Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 11.03.2010 року, заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Шлюб між батьками було розірвано 10.10.2017 року рішенням Київського районного суду м. Одеси.
Після розірвання шлюбу дитина певний час проживала з матір`ю, однак з літа 2023 року і до теперішнього часу ОСОБА_4 постійно та безперервно проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що мати дитини ОСОБА_2 з осені 2020 року постійно мешкає та працює на території Федеративної Республіки Німеччина (м. Баден-Баден), уклала новий шлюб та офіційно працевлаштована. 
Вказані обставини зазначаються самою ОСОБА_2 та сторонами у справі не оспорюються.
Також наведені обставини підтверджуються письмовими поясненнями ОСОБА_2 , наданими по суті справи; копією її закордонного паспорта, де наявні відмітки про постійне проживання у ФРН; копією Посвідки на проживання ОСОБА_2 в ФРН, відповіддю Адміністрації ДПСУ від 09.02.2026, згідно з якою дані про в`їзд ОСОБА_2 в Україну в період з 2020 по 2025 роки відсутні, що свідчить про її тривалу фізичну відсутність на території України та неможливість здійснювати щоденне виховання дитини, копією Трудового договору від 15.10.2024 року.
Судом досліджені свідоцтво про шлюб ОСОБА_2 у ФРН (серія НОМЕР_2 від 28.08.2020 року), копію її посвідки на проживання в ФРН та трудовий договір від 15.10.2024 року. 
Вказані докази у своїй сукупності підтверджують зміну центру життєвих інтересів матері, зміну її сімейного стану, місця проживання, об`єктивну неможливість матері здійснювати щоденне виховання дитини в Україні.
Згідно з витребуваною з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацією від 09.02.2026 № 130, встановлено, що ОСОБА_14 в`їхав в Україну 17.08.2023 (п/п Рава-Руська) та з того часу постійно перебуває на території України (за виключенням короткочасного виїзду на одну добу 05-06 червня 2025 року, за поясненням заявника - на весілля рідного брата до Молдови м. Кишинів).
Дані щодо в`їзду громадянки ОСОБА_5 в Україну за вказаний період відсутні. 
Судом досліджено надану заінтересованою особою копію її закордонного паспорта, з відміток у якому вбачається, що ОСОБА_2 постійно проживає на території Федеративної Республіки Німеччина. Аналіз штампів про перетин кордону підтверджує, що вона відвідує Україну вкрай рідко, в середньому один раз на рік, на короткий термін. Даний доказ узгоджується з витребуваною з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацією, згідно з якою дані про в`їзд ОСОБА_2 в Україну в період 2020-2025 років відсутні, що свідчить про її тривале перебування за межами держави.
Факт відсутності матері ОСОБА_3 за місцем його проживання разом з батьком також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , які показали, що за місцем проживання батька з дитиною ( АДРЕСА_1 .) матір ніколи не бачили.
Дослідивши Характеристику Одеського державного ліцею ім. П.С. Столярського, видану керівництвом ліцею на учня 10-го класу ОСОБА_3 , суд встановив, що дитина має добрий загальний розвиток, є дисциплінованою та старанною, ОСОБА_1 є єдиною контактною особою для закладу, він забезпечує освітній процес та професійну підготовку сина, приділяє належну увагу вихованню сина, спілкується з учителями та опікується музичним розвитком ОСОБА_4 (клас гобоя).
Дитина навчається очно, що вимагає постійної присутності одного з батьків поруч із дитиною.
Згідно з інформацією Одеського державного ліцею ім. П.С. Столярського, мати ОСОБА_3 - ОСОБА_5 навчальний заклад не відвідувала та не відвідує, з педагогічним колективом стосовно навчання сина не взаємодіє.
Суд дослідив квитанцію про сплату внесків на утримання ліцею №609 від 17 червня 2024 року, платником у якій зазначено ОСОБА_1 . 
Судом встановлено, що дитина, після повернення від матері з Німеччини до батька ОСОБА_1 до України, бере активну участь у конкурсах та перемагає в них.
Крім професійної музичної освіти, заявник також забезпечує додаткову освіту дитини через проект «СпівДія заради Дітей» (форма реєстрації від 05.11.2025 року) що дозволяє дитині додатково опановувати загальноосвітні предмети.
Судом встановлено, що заявник є офіційно працевлаштованим, зареєстрований як ФОП, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності зазначене надання юридичних послуг.
Згідно з Податковими деклараціями платника єдиного податку за 2023 та 2024 роки, а також Довідкою про доходи №2548914855 від 06.11.2025 року за період січень 2024 - вересень 2025, заявник має стабільний та достатній дохід.
Відповідно до фінансового звіту, встановлено, що у період вересень-грудень 2025 року заявник поніс витрати на суму 104 422,84 грн.
Згідно з дослідженою податковою звітністю, суд дійшов висновку про те, що заявник належним чином виконує податкові зобов`язання, що характеризує його як відповідального громадянина та підтверджує легальність походження коштів, що спрямовуються на потреби дитини.
Дослідивши докази щодо стану здоров`я дитини та участі батьків у його забезпеченні, суд встановив наступні обставини справи.
Щодо стану здоров`я та лікування встановлено, що заявник 31.05.2024 уклав Декларацію №0001-НТХН-09А0 з лікарем-педіатром Ковальчук Л.С. , підписантом декларації та особою, яка обрала лікаря-педіатра є саме батько - ОСОБА_1 . Це підтверджує реалізацію заявником прав дитини на охорону здоров`я та його статус як єдиного законного представника, який фактично взаємодіє з медичною системою.
Досліджені висновки обстежень від 19.12.2024 та 26.09.2025, а також результати лабораторних досліджень №1000092603546 від 14.10.2025 свідчать, що лікування ГРВІ у дитини супроводжував батько дитини - ОСОБА_1 .
Суд прийняв як належні докази скриншоти з мобільного додатка «Helsi» зі смартфона заявника, які підтверджують систематичні записи батьком дитини на прийом до лікарів протягом 2024-2025 років.
Згідно з Консультативним висновком оптики «Люксоптика» від 17.04.2021 року, у дитини діагностовано міопію середнього ступеня, що потребує постійної корекції.
Згідно з медичною документацію у дитини наразі відсутнє прогресування вказаної хвороби.
Оцінка аргументів та Мотиви суду
Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Статтею 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до роз`яснень, що викладені в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з нормами статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України.
Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.
Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Положеннями ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Оцінивши надані та отримані судом докази, суд дійшов висновку, що заявник повною мірою виконує обов`язки, визначені ст. 150 СК України. 
Матір дитини, ОСОБА_2 , не бере участі у навчанні дитини, опосередковано бере участь у його вихованні, та за обставин отримання незначного доходу у Німеччині позбавлена наразі можливості брати участь в його утриманні.

не брала участі у виборі сімейного лікаря та не надавала коштів на лікування та утримання дитини, що підтверджує факт самостійного виховання та утримання дитини батьком.
Оцінюючи письмові пояснення заінтересованої особи ОСОБА_2 , суд дійшов висновку, що вони є послідовними та повністю узгоджуються з іншими доказами у справі.
Суд бере до уваги визнання матір`ю того факту, що з літа 2023 року дитина проживає виключно з батьком в Україні, за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджуються доказами, які містяться в матеріалах справи.
Підтвердження матір`ю неможливості фінансового утримання дитини через роботу продавцем-консультантом у ФРН (трудовий договір від 15.10.2024) та низький дохід доводить факт перебування дитини на повному матеріальному утриманні заявника.
Оцінюючи показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , суд вважає їх достовірними та переконливими. Вони є логічними, послідовними та узгоджуються між собою. Свідки прямо підтвердили факт спільного проживання сина з батьком, та відсутність матері за місцем проживання дитини. Свідки є незаінтересованими у справі особами, їх свідчення про те, що вони ніколи не бачили матір дитини за місцем проживання заявника та його сина.
Показання свідків повністю узгоджуються з письмовими поясненнями самої заінтересованої особи ОСОБА_2 .
Як встановлено судом, не оспорюється сторонами у справі, мати дитини фактично не проживає в Україні, тривалий час проживає у Німеччині, та фізично не може брати участь у щоденному вихованні сина, тоді як дитина понад два роки безперервно перебуває в Україні під опікою батька.
З наданої навчальним закладом характеристики вбачається, що мати участь у навчальному процесі ОСОБА_3 не бере, з педагогічним колективом стосовно навчання сина не взаємодіє (у тому числі відсутні підтвердження того, що ОСОБА_5 спілкувалась з педагогами з приводу навчання сина у телефонному режимі або за допомогою інших технічних комунікацій у режимі онлайн).
Суд оцінивши квитанцію про сплату внесків на утримання ліцею №609 від 17 червня 2024 року, платником у якій зазначено ОСОБА_1 , дійшов висновку про те, що саме батько несе всі витрати, пов`язані з перебуванням дитини в освітньому закладі, що кореспондується з його твердженням про повне одноосібне утримання сина.
Суд приймає до уваги пояснення батька з приводу того, що дитина бере активну участь у конкурсах та перемагає в них, що у свою чергу потребує значних зусиль з боку батька щодо організації репетицій та логістики.
Крім професійної музичної освіти, заявник також забезпечує додаткову освіту дитини через проект «СпівДія заради Дітей» (форма реєстрації від 05.11.2025 року) що дозволяє дитині додатково опановувати загальноосвітні предмети.
Досліджені судом докази з приводу навчального процесу ОСОБА_3 , підтверджують факт створення заявником ОСОБА_1 - батьком дитини належних умов для професійного музичного розвитку свого сина, що свідчить про реальну, а не формальну участь батька у житті дитини.
Оцінивши докази з приводу витрат, пов`язаних з утриманням свого сина, які несе заявник (104 422,84 грн за період вересень-грудень 2025 року), суд дійшов висновку, що вказані докази свідчать про повне матеріальне забезпечення заявником свого сина.
Досліджені висновки обстежень від 19.12.2024 та 26.09.2025, а також результати лабораторних досліджень №1000092603546 від 14.10.2025 свідчать, що саме батько супроводжує дитину при лікуванні ГРВІ (записи в додатку «Helsi»).
Оцінивши надані суду докази щодо стану здоров`я дитини (скріншоти з мобільного додатка «Helsi» зі смартфона заявника, які підтверджують систематичні записи батьком дитини на прийом до лікарів протягом 2024-2025 років; Консультативний висновок оптики «Люксоптика» від 17.04.2021 року, у дитини діагностовано міопію середнього ступеня, що потребує постійної корекції), суд дійшов висновку, що саме заявник протягом останніх двох років приділяє увагу фізичному стану та здоров`ю дитини: забезпечував проходження дитиною курсів апаратного лікування та виконання гімнастики для очей; звертався за медичною допомогою, супроводжував дитину та контролював процес одужання у разі хвороб, у тому числі й сезонних ГРВ.
Сукупність досліджених та оцінених доказів дозволяє суду дійти висновку, що фактичне виховання дитини здійснюється заявником одноособово.
Аналізуючи наведені докази, суд вважає їх достатніми та взаємопов`язаними. Жодних доказів, які б спростовували твердження заявника про те, що він самостійно виховує та утримує сина, заінтересованими особами надано не було.
Суд відкидає будь-які сумніви щодо наявності спору про право, оскільки мати ОСОБА_5 та інші докази у справі свідчать про фактичне перебування їх спільної дитини на утриманні батька, який фактично й займається його вихованням.
Аналізуючи докази, суд дійшов висновку, що матір дитини об`єктивно не може і фактично не бере участі у житті сина через постійне проживання за кордоном та скрутний матеріальний стан. 
Суд вважає, що встановлення факту самостійного виховання дитини батьком відповідатиме «найкращим інтересам дитини» (ст. 3 Конвенції ООН).
Правове обґрунтування
Статтею 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» визначено перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також для звільнення з військової служби.
Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та пункт 4 частини першої статті 23 цього Закону викладено у такій редакції: не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.
У подальшому Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та пункт 4 частини першої статті 23 цього Закону викладено у такій редакції: не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.
Так, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки (військовослужбовці), які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право на відстрочку призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби за наведених підстав. Таке унормування зумовлене обставинам, за яких такий вичерпний перелік підстав (за яких особа, яка виховує самостійно дитину (дітей) віком до 18 років, може оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнитися з військової служби (у редакції до 18 травня 2024 року)) не враховував усіх наявних життєвих ситуацій, коли особа самостійно виховує дитину (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, у той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період з подальшими змінами.
У додатку 5 до вказаного Порядку наведено перелік документів, які підтверджують наявність підстав для відстрочки, зокрема за пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», серед яких рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.
Разом з тим, в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через існування (настання) обставин, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).
Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
Отож, удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами особи та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.
Таким чином, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку повністю відповідає правовій меті законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов`язок і військову службу» в частині отримання особами, які самостійно виховують та утримують дітей, відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби, а також Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560. У вказаному Порядку зазначено вичерпний перелік документів, які підтверджують наявність підстав для відстрочки, зокрема рішення суду про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Аналогічний правовий висновок викладений суддями Великої Палати Верховного Суду в окремій думці у доповнення до постанови Великої Палати від 11.09.2024, ухваленої у справі № 201/5972/22.
За таких обставин у даній справі факт самостійного виховання неповнолітньої дитини є умовою для отримання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».
Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.
Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях.
До таких висновків дійшла колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.04.2025 по справі № 127/3622/24.
При цьому, у цій справі 12 лютого 2025 року колегія суддів своєю ухвалою передала на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 127/3622/24 для уточнення висновку, який викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), за яким факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) взагалі не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим такі заяви слід залишати без розгляду.
19 березня 2025 року Велика Палата Верховного Суду своєю ухвалою (провадження № 14-25цс25) повернула справу № 127/3622/24 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.
Ухвала Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що Висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) ґрунтувались на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту на час виникнення спірних правовідносин (звернення до суду із заявою у серпні 2022 року та її вирішення судом 09 грудня 2022 року), на які не поширювались положення Закону № 3633-IX, який набрав чинності 18 травня 2024 року та яким статтю 26 Закону № 2232-ХІІ викладено в новій редакції.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що наведений нею у постанові підхід щодо встановлення факту самостійного виховання дитини як юридичного факту був обґрунтований з урахуванням мети, для якої заявник просив установити цей факт у сукупності з установленими в справі обставинами, за якими між батьками дитини був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, яким вони узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина, а також іншими обставинами, які свідчили про неможливість встановлення такого факту в порядку окремого провадження.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин і оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (подібний висновок міститься в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 726/2166/19 та від 13 липня 2023 року в справі № 922/5158/21).
З урахуванням викладених висновків Великої Палати Верховного Суду та обставин, встановлений у справі, що переглядається, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду скасувала рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 червня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 07 серпня 2024 року, якими було відмовлено заявниці у встановленні факту, скасувала, а справу направила на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначивши: 
«Диспозиція пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абзацу сьомого пункту 2, абзацу шостого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.
Іншого порядку встановлення такого факту законодавством України не передбачено, а про необхідність надання саме «рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини» дійсно міститься пряма вказівка в Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560.
Тим самим законодавець надав право позивачу звертатись до суду саме з такою вимогою, хоча й встановлення такого факту прямо не передбачено нормами Сімейного кодексу.».
Окрім того, Постановою від 02.04.2025 у справі № 127/3622/24 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив наступне:
«колегія суддів вважає, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється.
Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.
Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях.
Під час розгляду справи суд зобов`язаний залучити до участі в справі всіх зацікавлених осіб, якими є орган опіки та піклування, та встановити, чи здійснює один з батьків самостійне виховання та утримання дитини, з урахуванням того, що саме окреме провадження наділяє суд можливістю активної участі щодо встановлення обставин.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, когось із батьків дитини є підставою для припинення їх обов`язку утримувати дитину.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Разом з тим, частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Відповідно до ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Правовий статус поняття «одинокого батька» неврегульований законодавством, однак Верховний Суд вбачає можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого є у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».
Таким чином для набуття статусу «одинокий батько», необхідні дві умови: не перебування у шлюбі; виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.
Відповідно до частини 1 статті 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.».
Верховний Суд у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 року дійшов висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Конвенція ООН про права дитини 1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), в статті 3 закріплює наступне - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Наведений у ст. 315 ЦПК України перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, не є вичерпним. Тому факт самостійного виховання та/або утримання дитини має бути встановлений судом оскільки законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Аналогічний обов`язок громадян України кореспондується із статтею 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу»), статтею 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон України «Про оборону України»).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом росії, який триває і тепер.
Цього ж дня Президент України видав Указ № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», яким оголошено проведення загальної мобілізації.
Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію») організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.
Статтею 22 вказаного Закону визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
У статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» визначено перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Отож, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком кожного військовозобов`язаного громадянина України за відсутності випадків, визначених законами України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та «Про військовий обов`язок і військову службу».
Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також для звільнення з військової служби.
Зокрема, пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що не підлягали призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.
У даній заяві заявник просить встановити факт самостійного утримання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно утримує дитину, і можливістю у зв`язку з цим отримати відстрочку від мобілізації.
Відповідно до статті 234 ЦПК України справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав вирішуються в порядку окремого провадження.
Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях.
Такий правовий висновок наведений у постанові від 02.04.2025 у справі № 127/3622/24 колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з урахуванням висновків викладених в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2025, постановленій у цій же справі.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 р. прийшов висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Таким чином встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також для звільнення з військової служби.
У даному випадку, суд встановлює факт самостійного виховання неповнолітньої дитини і є умовою для отримання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».
Суд враховує положення ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції від 11.04.2024), де встановлено імперативну вимогу щодо встановлення факту самостійного виховання дитини виключно за рішенням суду, тобто, відсутній державний або інший орган, який уповноважений посвідчувати такий факт.
Також суд керується висновками Верховного Суду від 02.04.2025 у справі № 127/3622/24, де вказано, що в умовах воєнного стану факт самостійного виховання може існувати без спору про право, якщо інший з батьків фактично припинив виконання своїх обов`язків.
Встановлення цього факту має юридичне значення для заявника та відповідає «найкращим інтересам дитини» згідно з Конвенцією ООН про права дитини, оскільки забезпечує стабільність виховання в сім`ї батька. 
Також суд бере до уваги, що встановлення такого факту не позбавляє відповідачку батьківських прав та не встановлює неможливість її участі у вихованні дитини в майбутньому.
Зважаючи на обставини, встановлені судом, які підтверджуються дослідженими доказами, суд вважає доведеним в судовому порядку факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та мешкання разом з дитиною за адресою: АДРЕСА_1 .
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заява ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання своєї дитини.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 211, 247, 258, 259, 263-265, 293, 315, 316, 318, 319, 351, 352, 354 ЦПК України, Конвенцією ООН про права дитини 1989 року, Законом України «Про охорону дитинства», суд 

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини задовольнити.
Встановити, як такий що має юридичне значення факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкаючи разом з дитиною за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП  НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Заінтересовані особи: 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , фактичне місцеперебування згідно з повісткою на проживання ФРН: АДРЕСА_6, e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_8 
Київська районна адміністрація Одеської міської ради органу опіки та піклування, ЄДРПОУ: 26303241, адреса: м. Одеса, вулиця Академіка Корольова, 9. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_5 .

Рішення суду проголошене та підписане 30.04.2026.

Суддя              Ю. А. Скриль