Номер провадження: 22-ц/813/1992/26 
Справа № 506/588/15-ц
Головуючий у першій інстанції Погорєлов І. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Драгомерецького М.М., 
за участю:
секретаря Козлової В.А.,
апелянта ОСОБА_1 ,
представника ОСОБА_1 – адвоката Крутоголової О.О.,
представника АТ «Ощадбанк» - адвоката Шидерової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Крутоголова Оксана Олександрівна, на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 07 жовтня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Погорєлова І.В., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

05.08.2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України» (далі – АТ «Ощадбанк»), звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 461 757,85 грн., з яких:
- прострочені проценти за користування кредитом – 158 373,92 грн.;
- пеня за прострочений основний борг по кредиту – 25 267,05 грн.;
- пеня за прострочені проценти за користування кредитом – 152 310,41 грн.;
- інфляційні витрати від прострочених сум заборгованості – 58 624,18 грн.;
- інфляційні витрати за несвоєчасну сплату процентів – 50 050,07 грн.;
- 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту – 17 131,22 грн.
(т.1, а.с.2-3).

Заочним рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 04.02.2016 року позовну заяву АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість в розмірі 461 757,85 грн. та судові витрати у розмірі 3 654,00 грн., понесені позивачем при звернені до суду з даним позовом (т.1, а.с.76-79).

Однак, ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 10.06.2025 року вказане заочне рішення було скасоване, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження (т.2, а.с.121-124).

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 11.12.2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2197-н про надання кредиту в сумі 199 750,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 17% річних, терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 11.12.2012 року.
У забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, 11.12.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір застави, предметом якої є пасажирський автобус марки «YOUYI», модель ZGT6710, 2006 року випуску, держномер НОМЕР_1 . 
Згідно з п.1.1 Кредитного договору, позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 199 750,00 грн., а також сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 17% річних, на умовах та в строки, визначені цим договором. 

Позивачем зобов`язання за кредитним договором виконано та 11.12.2007 року було надано відповідачу кредит у розмірі 199 750,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення та не оспорюється відповідачем.
Крім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2011 року, справа №25715/11, було задоволено позовні вимоги АТ «Ощадбанк», з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» було стягнуто суму боргу за кредитним договором № 2197-н від 11.12.2007 року в розмірі 344 329,00 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120,00 грн., а всього - у розмірі 346 149,09 грн.
Через невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед банком, позивач просив задовольнити його вимоги та стягнути заборгованість з підстав ст. 625 ЦК України у розмірі 461 757,85 грн.

04.08.2025 року позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №2197-н від 11.12.2007 року, станом на 21.07.2025 року, в сумі 245 059,98 грн., яка складається з: втрат від інфляції по простроченому основному боргу у розмірі 149 466,38 грн., втрат від інфляції за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом у розмірі 72 053,83 грн., 3% річних по простроченому основному боргу у розмірі 17182,46 грн., три відсотки річних по прострочених відсотках – у розмірі 6357,31 грн. Дані нарахування були здійснені за період з 29.07.2012 року по 29.07.2015 року (т.2, а.с.173-174).

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 07.10.2025 року позовну заяву АТ «Ощадбанк» було задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором №2197-н від 11.12.2007 року, станом на 21.07.2025 року, в сумі 245 059,98 грн., яка складається з: втрат від інфляції по простроченому основному боргу у розмірі 149 466,38 грн., втрат від інфляції за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом у розмірі 72 053,83 грн., 3% річних по простроченому основному боргу у розмірі 17 182,46 грн., три відсотки річних по прострочених відсотках – у розмірі 6 357,31 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» суму сплаченого судового збору у розмірі 2450,60 грн. (т.2, а.с.226-233). 

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Крутоголова О.О. ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.3, а.с.1-4).

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.3, а.с.13-16).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю апелянта ОСОБА_1 , представника ОСОБА_1 – адвоката Крутоголової О.О., представника АТ «Ощадбанк» - адвоката Шидерової Н.С., колегія суддів виходить із того, що всі учасники були належним чином повідомленні про час та місце слухання справи (т.3, а.с.31-35).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.02.2011 року, яке набрало чинності, позов АТ «Ощадбанк» було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором. З ухваленням рішення суду 07.02.2011 року зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилися та триває до фактичного виконання договору, який не виконаний на момент звернення позивача до суду з позовом, тому позивач має право на отримання заборгованості за кредитом з підстав ст. 625 ЦК України (т.2, а.с.226-233).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 11.12.2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2197-н, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) у сумі 199 750,00 грн. та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 17 % річних в порядку і на умовах, визначених цим договором. Строк договору до 11.12.2012 року (т.1, а.с.4-7). 
Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 11.12.2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір застави, предметом якої є транспортний засіб - пасажирський автобус марки «YOUYI», модель ZGT6710, 2006 року випуску, держномер НОМЕР_1 (т.1, а.с.8-10). 

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2011 року, яке набрало чинності, у справі №25715/11 було задоволено позовні вимоги АТ «Ощадбанк» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» суму боргу за Кредитним договором № 2197-н від 11.12.2007 року в розмірі 344 329,00 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічний розгляд справи в розмірі 120 грн., а всього - у розмірі 346149,09 грн., що визнано сторонами по справі.

Однак, до теперішнього часу вищевказане судове рішення не виконано.

З підстав невиконання позичальником умов договору, позивач звернувся до суду з позовом та заочним рішенням Іванівського районного суду м. Одеси від 04.02.2016 року з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» було стягнуто заборгованість у розмірі 461 757,85 грн, з яких: прострочені відсотки за користування кредитом – 158 373,92 грн, пеня за прострочений основний борг по кредиту – 25 267,05 грн., пеня за прострочені проценти за користування кредитом – 152 310,41 грн., інфляційні витрати від прострочених сум заборгованості – 58 050,07 грн., 3% річних – 17 131,22 грн. (т.1, а.с.76-79).
Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 10.03.2025 року заочне рішення суду від 04.02.2016 року було скасовано, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження (т.1, а.с.121-124).
04.08.2025 року АТ «Ощадбанк» уточнило свої позовні вимоги та просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №2197-н від 11.12.2007 року, станом на 12 квітня 2019 року, у розмірі 245 059,98 грн., з яких: витрати від інфляції по простроченому основному боргу за період з 29.07.2012 року по 29.07.2015 року у розмірі 149 466,38 грн., втрат від інфляції за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом у розмірі 72 053,83 грн., 3% річних по простроченому основному боргу у розмірі 17 182,46 грн., 3% річних по прострочених відсотках – 6 357,31 грн. (т.2, а.с.168-169). 

Заявник апеляційної скарги посилається на те, що позивачем було нараховано відсотки за користування кредитом за період, який виходить за межі строку кредитування.
Разом з тим, як зазначалось вище, АТ «Ощадбанк» 04.08.2025 року було уточнено позовні вимоги, в яких позивач просив стягнути заборгованість за кредитом, а саме: втрати від інфляції по простроченому основному боргу за період з 29.07.2012 року по 29.07.2015 року, втрати від інфляції за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом, 3% річних по простроченому основному боргу, 3% річних по прострочених відсотках. 
Тобто, як і в основному позові, так і в уточнених позовних вимогах позивач посилався на ч. 2 ст. 625 ЦК України, в якій врегульовані питання щодо настання відповідальності за порушення грошового зобов`язання, в даному випадку, пов`язаного з невиконанням судового рішення.

Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги зазначені доводи апеляційної скарги.

Щодо правомірності нарахування 3% річних та інфляційних витрат на прострочені суми, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно розрахунку заборгованість позичальника за кредитним договором становить 245 059,98 грн., з яких: витрати від інфляції по простроченому основному боргу за період з 29.07.2012 року по 29.07.2015 року у розмірі 149 466,38 грн., втрат від інфляції за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом у розмірі 72 053,83 грн., 3% річних по простроченому основному боргу у розмірі 17 182,46 грн., три відсотки річних по прострочених відсотках – 6 357,31 грн. (т.2, а.с.170).
Зазначені суми знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.
Більше того, зазначений розрахунок відповідачем у встановленому законом порядку спростовано не було, а також не було надано свого контррозрахунку. 

Вирішуючи даний спір, колегія суддів зазначає, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена ст. 625 ЦК України. 
Частиною 2 цієї статті визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування трьох процентів річних, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України, входить до грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Три проценти, встановлені цією статтею, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Тобто такі проценти є гарантією для кредитора у вигляді настання певних негативних правових наслідків для боржника через неналежне виконання ним взятих за договором зобов`язань. 
Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3% процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними кредитору, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки пені) за порушення виконання зобов`язання.

У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц також звернула увагу на те, що передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої заборгованості за кредитом і за процентами можна нараховуватись на ту заборгованість за кредитом і за процентами відповідно, яка була на момент закінчення строку кредитування.
3 урахуванням гарантійних функцій процентів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, можна зробити висновок, що вони нараховуються на всю суму заборгованості як за кредитом, так і за процентами у повному обсязі після спливу строку виконання договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (подібні висновки, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 14.12.2021 у справі № 910/65/14).
Відповідно до п.7.7. Кредитного договору сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України до трьох років для всіх грошових зобов`язань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо), що передбачені умовами цього договору.

З позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 до суду першої інстанції позивач звернувся 29.07.2015 року, а тому період нарахування охоплює останні три роки, які передували подачі такого позову, а саме за період з 29.07.2012 року по 29.07.2015 року.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що АТ «Ощадбанк» має право на стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України за останні три роки, які передували подачі позову, тобто з 29.07.2012 року по 29.07.2015 року, є вірним та обґрунтованим.

Окрім того, з розрахунку заборгованості за кредитним договором, долученого позивачем до заяви про уточнення позовних вимог, вбачається, що розрахунки сум інфляційних втрат та 3 % річних здійснювались на прострочений основний борг за кредитним договором у розмірі 199750,00 грн. та на прострочену суму заборгованості за процентами за кредитним договором у розмірі 96 239,99 грн., які були стягнуті рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2011 року у справі № 2-5715/11.
Крім того, нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на заборгованість за кредитним договором відбувалось за період прострочення грошового зобов`язання, а саме з 29.07.2012 року 29.07.2015 року, тобто після ухвалення рішення Приморським районним судом м. Одеси від 07.12.2011 року у справі №2-5715/11, на яке посилається апелянт.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, щоЄвропейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ)  вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,
ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Крутоголова Оксана Олександрівна, залишити без задоволення.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 07 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 30.04.2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький