КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/6877/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/9066/24

25 червня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Кедик Анастасії Володимирівни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Сенька М.Ф., у цивільній справі за позовом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування службовою квартирою та виселення, -
в с т а н о в и в:
У травні 2024 року представник Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування службовою квартирою та виселення.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що спірна квартира належить до службового житлового фонду органів Міністерства юстиції України та була надана відповідачці у зв`язку з перебуванням її у трудових відносинах із Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві. На думку позивача, після припинення відповідачкою трудових відносин із Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) вона втратила правову підставу для подальшого користування службовим житлом та підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.
З огляду на вище викладене просив суд суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування службовим жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та виселити її із службового житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року у задоволенні позову Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування службовою квартирою та виселення - відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (Код ЄДРПОУ 43315602, 01001, м. Київ, провул.Музейний, 2-Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн. 00 копійок.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 07 січня 2026 року представник позивача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Кедик А.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також порушила питання про відстрочення сплати судового збору.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
На думку апелянта, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що відповідач пропрацювала в органах Міністерства юстиції України 13 років 5 місяців 29 днів. Апелянт вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки, як зазначено у скарзі, у подібній справі вже сформована позиція судів апеляційної та касаційної інстанцій.
Апелянт наголошує, що положення статей 124, 125 ЖК України визначають: припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, має наслідком втрату особою, яка припинила трудові відносини, права користування службовим приміщенням та є підставою для виселення із службового житла без надання іншого жилого приміщення разом з особами, які з нею проживають.
За доводами апеляційної скарги, службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники, що перебувають з ним у трудових відносинах і за характером роботи потребують надання такого житла.
Апелянт вказує, що виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем передбачене законом і переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а відповідний правовий висновок підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.
08 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду від представник відповідача надійшов відзив в якому представник зазначав, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Окрім того, посилається на постанови Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 753/10891/20, від 13 червня 2022 року у справі № 753/10023/20, від 20 червня 2022 року у справі № 753/10894/20, від 24 січня 2024 року у справі № 758/18341/21, від 15 лютого 2023 року у справі № 464/2539/20, від 03 липня 2024 року у справі № 369/218/22 та зазначає, що при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі пільгою, передбаченою статтею 125 ЖК України. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше десяти років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався. На думку відповідачки, вона має зазначену пільгу, а отже є особою, яка відповідно до статті 125 ЖК України не може бути виселена зі службового житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.
В судове засідання з`явився представник позивача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Башук Ю.О., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. 
Представник ОСОБА_1 адвокат Баша В.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 03 жовтня 2017 року № 473, на підставі клопотання Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 18 травня 2017 року № 10/8/6086, однокімнатну квартиру загальною площею 49 кв. м, житловою площею 17,0 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , включено до числа службових житлових приміщень Головного територіального управління юстиції у місті Києві.
Власником службового житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 є держава в особі Міністерства юстиції України.
Головне територіальне управління юстиції у місті Києві було наділене правом оперативного управління щодо зазначеної квартири.
Наказом Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 11 грудня 2017 року № 870/6 «Про забезпечення службовим житлом працівників Головного територіального управління юстиції у місті Києві» ОСОБА_3 , начальнику Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, надано службове житло - однокімнатну квартиру загальною площею 49 кв. м, житловою площею 17,0 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
З 25 січня 2018 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою спірної квартири.
Також суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 16 листопада 2017 року, яка подавалася до житлово-побутової комісії Головного територіального управління юстиції у місті Києві разом з іншими документами для вирішення питання забезпечення її службовим житлом.
Із матеріалів справи вбачається, що у період з 20 липня 2005 року до 03 квітня 2020 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах та проходила службу в органах державної виконавчої служби та органах юстиції, зокрема у відділах державної виконавчої служби Луганського обласного управління юстиції, Головного управління юстиції у Луганській області, Головного управління юстиції у Київській області, Головного управління юстиції у місті Києві, Головного територіального управління юстиції у місті Києві та Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ).
З урахуванням записів трудової книжки серії НОМЕР_2 та інших матеріалів справи суд першої інстанції встановив, що загальний стаж роботи ОСОБА_1 в органах, що входять до системи органів Міністерства юстиції України, становить понад 13 років, а саме 13 років 5 місяців 29 днів.
Наказом начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 27 березня 2020 року № 871/03 ОСОБА_1 , начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), звільнено із займаної посади за взаємною домовленістю з 03 квітня 2020 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування службовою квартирою та виселення суд першої інстанції посилався на те, що  ОСОБА_1 пропрацювала в органах Міністерства юстиції України більше 10 років, отже, відповідач не може бути визнаною такою, що втратила право користування службовим жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, а також не може бути виселена з нього.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадян, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.
За змістом статей 121, 122 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, на підставі якого компетентний орган видає спеціальний ордер.
Згідно зі статтею 124 ЖК України робітники і службовці, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню зі службового жилого приміщення разом з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Водночас відповідно до статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
Отже, стаття 125 ЖК України встановлює спеціальну гарантію захисту права на житло для осіб, які тривалий час працювали у відповідній установі, організації чи на підприємстві, що надали їм службове жиле приміщення. Така гарантія обмежує можливість виселення особи зі службового житла без надання іншого жилого приміщення навіть після припинення трудових правовідносин.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 належить до категорії осіб, які користуються гарантією, передбаченою статтею 125 ЖК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково зарахував до десятирічного стажу періоди роботи відповідачки в органах державної виконавчої служби Луганської області, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи ґрунтуються на надмірно формальному тлумаченні положень статті 125 ЖК України та не враховують характеру спірних правовідносин.
Суд першої інстанції не виходив із того, що ОСОБА_1 працювала безпосередньо в Міністерстві юстиції України як центральному апараті. Суд першої інстанції встановив іншу юридично значущу обставину: відповідачка понад десять років працювала саме в органах Міністерства юстиції України, зокрема в органах державної виконавчої служби та територіальних органах юстиції, які входили до системи органів Міністерства юстиції України.
Саме на цю обставину суд першої інстанції послався, застосовуючи положення статті 125 ЖК України. Тому довід апеляційної скарги про те, що відповідачка нібито не мала стажу роботи понад десять років у Міністерстві юстиції України, не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки суд встановлював не стаж роботи у центральному апараті Міністерства юстиції України, а стаж роботи в органах, що входять до системи органів Міністерства юстиції України.
За змістом Закону України «Про державну виконавчу службу» у редакції, чинній на час проходження відповідачкою служби у відповідних органах, органи державної виконавчої служби входили до системи органів Міністерства юстиції України, а їх діяльність організаційно забезпечувалася та спрямовувалася Міністерством юстиції України.
У подальшому організаційна єдність цієї системи підтверджувалася законодавством, яке визначало систему органів та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, а також відповідними підзаконними нормативними актами Міністерства юстиції України, якими врегульовано статус органів державної виконавчої служби як складових системи органів Міністерства юстиції України.
Таким чином, робота відповідачки у різних територіальних органах державної виконавчої служби та органах юстиції не може розцінюватися як така, що не має жодного правового зв`язку зі службовим житлом, наданим їй у системі органів Міністерства юстиції України.
Посилання апелянта на те, що кожен із територіальних органів мав статус окремої юридичної особи публічного права, саме по собі не спростовує висновку суду першої інстанції про організаційну єдність системи органів Міністерства юстиції України та про наявність у відповідачки стажу роботи в органах цієї системи понад десять років.
Колегія суддів враховує, що спірна квартира не є майном сторонньої юридичної особи чи приватного роботодавця. Суд першої інстанції встановив, що власником службового житлового приміщення є держава в особі Міністерства юстиції України, а Головне територіальне управління юстиції у місті Києві здійснювало щодо квартири повноваження оперативного управління. Отже, спірне житло належить до житлового фонду, пов`язаного саме з функціонуванням органів Міністерства юстиції України.
За таких обставин формальне розмежування окремих територіальних органів Міністерства юстиції України як юридичних осіб публічного права не може бути самостійною та достатньою підставою для позбавлення відповідачки гарантії, передбаченої статтею 125 ЖК України, якщо матеріалами справи підтверджено, що понад десять років вона працювала в органах, які входили до системи органів Міністерства юстиції України, а службове житло було надано їй саме у зв`язку з проходженням служби в органах цієї системи.
При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що у справах про виселення зі службового житла суд має з`ясувати не лише факт припинення трудових відносин, а й те, чи належить відповідач до категорії осіб, які відповідно до статті 125 ЖК України не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення.
У цій справі така обставина судом першої інстанції була з`ясована. На підставі трудової книжки та інших доказів суд встановив, що стаж роботи ОСОБА_1 в органах Міністерства юстиції України перевищує десять років. Апелянт не спростував самого факту проходження відповідачкою служби у зазначених органах, а фактично не погоджується лише з правовою оцінкою можливості врахування окремих періодів цієї служби.
Разом з тим саме по собі незгода апелянта з правовою оцінкою суду першої інстанції не свідчить про неправильне застосування норм матеріального права, оскільки висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених обставинах справи, змісті трудової книжки відповідачки та правовій природі органів державної виконавчої служби як складових системи органів Міністерства юстиції України.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що після звільнення відповідачки у 2020 році із Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у позивача виникло безумовне право на її виселення зі службового житла.
Дійсно, за загальним правилом, передбаченим статтею 124 ЖК України, припинення трудових відносин із підприємством, установою чи організацією, які надали службове жиле приміщення, є підставою для виселення із такого приміщення без надання іншого житла. Проте ця норма підлягає застосуванню у системному зв`язку зі статтею 125 ЖК України, яка прямо визначає категорії осіб, на яких таке загальне правило не поширюється.
Отже, припинення трудових відносин відповідачки з Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) саме по собі не є достатньою підставою для її виселення без надання іншого жилого приміщення, якщо вона належить до осіб, захищених статтею 125 ЖК України.
Встановивши, що ОСОБА_1 пропрацювала в органах Міністерства юстиції України понад десять років, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про неможливість її виселення зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.
Колегія суддів бере до уваги і те, що на момент надання відповідачці службового житла у 2017 році вона вже мала тривалий стаж роботи в органах Міністерства юстиції України, який перевищував десять років. Тому гарантія, передбачена статтею 125 ЖК України, виникла не внаслідок подальших обставин, а була пов`язана з фактичним тривалим проходженням відповідачкою служби в органах Міністерства юстиції України ще до отримання спірного службового житла.
Посилання апелянта на інші судові рішення у справах про виселення зі службового житла колегія суддів оцінює критично, оскільки застосування правових висновків суду касаційної інстанції можливе за умови подібності фактичних обставин справи, змісту спірних правовідносин та правового регулювання.
У цій справі істотне значення має встановлений судом першої інстанції факт наявності у відповідачки понад десятирічного стажу роботи саме в органах, що входять до системи органів Міністерства юстиції України, а також факт належності спірного житла державі в особі Міністерства юстиції України. Тому судові рішення у справах, у яких відповідна особа не мала десятирічного стажу або обставини надання службового житла були іншими, не можуть бути безумовно покладені в основу скасування рішення суду першої інстанції у цій справі.
Колегія суддів також враховує обставини, пов`язані з правом відповідачки на житло та принципом пропорційності втручання у це право.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Втручання у право особи на житло у вигляді виселення повинно бути передбачене законом, переслідувати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві, тобто відповідати принципу пропорційності.
У справах щодо виселення зі службового житла національний суд має не обмежуватися формальним встановленням факту припинення трудових відносин, а повинен оцінити наявність у особи передбачених законом гарантій, тривалість проживання у спірному житлі, наявність чи відсутність іншого житла, обставини вселення та добросовісність користування житлом.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, яка була вимушена залишити місце проживання у Луганській області у зв`язку зі збройною агресією та тимчасовою окупацією частини території України. Спірна квартира була надана їй у 2017 році саме як службове житло працівнику органів Міністерства юстиції України, з урахуванням її службового становища та обставин переміщення.
Суд першої інстанції встановив, що іншого житла у місті Києві або на підконтрольній Україні території ОСОБА_1 не має.
Колегія суддів зазначає, що за встановлених у справі обставин виселення ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення становило б надмірне втручання у її право на житло, оскільки відповідачка тривалий час проживає у спірному житлі, отримала його на законних підставах, має понад десятирічний стаж роботи в органах Міністерства юстиції України та належить до категорії осіб, захищених статтею 125 ЖК України.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є правильним як з огляду на положення статті 125 ЖК України, так і з огляду на необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами державного органу щодо використання службового житла та правом відповідачки на повагу до житла.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідачкою на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу було надано договір про надання правової допомоги № 255/1/24 від 07 травня 2024 року, додаткову угоду до договору, акт про надання правової допомоги, рахунок, а також детальний опис виконаних робіт. Зазначені докази були досліджені судом першої інстанції та оцінені у сукупності.
Суд першої інстанції, врахувавши результат розгляду справи, характер спору, обсяг наданої правничої допомоги, подані відповідачкою документи та положення статей 137, 141 ЦПК України, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.
Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували факт надання відповідачці правничої допомоги, обсяг виконаних адвокатом робіт або співмірність заявленої суми витрат характеру та складності справи. Саме по собі непогодження апелянта із розміром витрат не є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в цій частині.
Оскільки суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, підстав для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції, колегія суддів не вбачає.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, однак не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до статті 376 ЦПК України могли б бути підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Щодо розподілу судових витрат, понесених відповідачкою у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Попович Я.В. просила, зокрема, стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 30 000 грн.
На підтвердження понесення та розміру витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції відповідачкою надано: договір про надання правової допомоги № 255/1/24 від 07 травня 2024 року, укладений між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Джастлікторз»; додаткову угоду № 2 до договору № 255/1/24 від 23 березня 2026 року; рахунок на оплату № 2-255/1/24 від 07 квітня 2026 року; акт про надання правової допомоги № 2 від 07 квітня 2026 року; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у межах представництва інтересів ОСОБА_1 у справі № 759/9066/24 у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання такої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво у суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Отже, для вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу визначальним є не лише факт фактичної оплати таких послуг на момент ухвалення судового рішення, а й підтвердження обсягу наданих послуг, їх вартості та обов`язку сторони оплатити такі послуги відповідно до умов договору.
Із наданих відповідачкою доказів вбачається, що правова допомога у суді апеляційної інстанції надавалася на підставі договору про надання правової допомоги № 255/1/24 від 07 травня 2024 року та додаткової угоди № 2 до цього договору від 23 березня 2026 року.
За умовами додаткової угоди № 2 клієнт доручив Адвокатському об`єднанню «Джастлікторз» надання правничої допомоги та ведення справи від свого імені та представництво його інтересів у справі № 759/9066/24, яка перебуває на розгляді Київського апеляційного суду за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року.
У пункті 3 додаткової угоди № 2 сторони погодили, що за комплексне ведення справи № 759/9066/24 у суді апеляційної інстанції гонорар складає 30 000 грн. Пунктом 2 цієї угоди також визначено погодинну ставку у розмірі 5 000 грн за одну годину роботи, при цьому загальний розмір гонорару за апеляційний перегляд справи сторонами погоджено саме у фіксованому розмірі 30 000 грн.
З рахунку на оплату № 2-255/1/24 від 07 квітня 2026 року вбачається, що Адвокатським об`єднанням «Джастлікторз» виставлено ОСОБА_1 рахунок на оплату гонорару за ведення справи № 759/9066/24 у суді апеляційної інстанції у розмірі 30 000 грн.
Актом про надання правової допомоги № 2 від 07 квітня 2026 року підтверджено надання відповідачці правничої допомоги у суді апеляційної інстанції у справі № 759/9066/24 на суму 30 000 грн. У зазначеному акті сторони погодили, що правнича допомога надана Адвокатським об`єднанням належним чином та відповідно до умов договору, а клієнт не має претензій до якості наданої правничої допомоги.
Відповідачкою також подано детальний опис робіт (наданих послуг), у якому зазначено перелік виконаних адвокатом робіт, а саме: підготовка та подання заяви про вступ у справу № 759/9066/24; отримання доступу до матеріалів справи в підсистемі «Електронний суд» та ознайомлення з матеріалами справи; підготовка та подання клопотання про надання матеріалів справи для ознайомлення із застосуванням засобів фотофіксації та отримання копії апеляційної скарги; ознайомлення з апеляційною скаргою представника позивача, пошук та аналіз судової практики Верховного Суду, на яку посилався апелянт, а також судової практики у подібних правовідносинах; написання відзиву на апеляційну скаргу; збір та подання відзиву на апеляційну скаргу; участь представника відповідачки у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.
Загальний час, витрачений адвокатом на надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції, відповідно до детального опису робіт становить 8 годин. При цьому розмір заявлених до стягнення витрат - 30 000 грн - не перевищує вартості фактично виконаних робіт, визначеної з урахуванням погодженої сторонами погодинної ставки 5 000 грн за одну годину роботи, оскільки 8 годин роботи за такою ставкою становили б 40 000 грн.
Колегія суддів враховує характер і складність цієї справи, обсяг апеляційної скарги, необхідність аналізу матеріалів справи, доводів апелянта, нормативного регулювання щодо службового житла, положень статей 124, 125 ЖК України, а також судової практики Верховного Суду та стандартів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім того, справа має істотне значення для відповідачки, оскільки стосується права користування житлом, у якому вона зареєстрована та проживає, а наслідком задоволення апеляційної скарги могло бути її виселення зі службового житлового приміщення без надання іншого житла.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 30 000 грн є підтвердженим належними доказами, відповідає умовам договору про надання правничої допомоги, обсягу фактично наданих адвокатом послуг, часу, витраченому на виконання відповідних робіт, складності справи та її значенню для сторони.
При цьому позивачем не доведено неспівмірності заявлених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу, не надано належних доказів на підтвердження їх надмірності та не наведено обставин, які б свідчили про необхідність зменшення їх розміру.
З огляду на вище викладене колегія суддів приходить до висновку, що з позивача на користь відповідача підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 30 000,00 грн. 
Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника позивача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Кедик Анастасії Володимирівни залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (Код ЄДРПОУ 43315602, 01001, м. Київ, провул. Музейний, 2-Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн. 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 29 червня 2026 року

Головуючий: Судді: