ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2026 р.	Справа № 591/306/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Бегунца А.О. , Русанової В.Б. ,
за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15.04.2026, головуючий суддя І інстанції: Зеря Ю.О., м. Суми, повний текст складено 15.04.26 у справі № 591/306/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Департаменту патрульної поліції , Старшого сержанта поліції Бібенка Володимира Володимировича 
про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, Старшого сержанта поліції Бібенка Володимира Володимировича (далі також – відповідачі), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА №6468947 від 05.01.2026 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 квітня 2026 року позов залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач звертає увагу, що відзив на позовну заяву з доданими до нього доказами, зокрема, і відеозаписами, що здійснювались на нагрудні відеореєстратори поліцейських, було подано до суду лише 07.02.2026, тобто з порушенням процесуальних строків, а отже суд не повинен був приймати їх до розгляду і повинен був розглянути справу за наявними в ній матеріалами.
Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, Департамент патрульної поліції просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України).
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 05.01.2026 поліцейським 1 взводу 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Сумській області старшим сержантом поліції Бібенком Володимиром Володимировичем прийнята постанова серії ЕНА № 6468947 про накладення на позивача, ОСОБА_1 , адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. 
Згідно з цією постановою встановлено порушення позивачем пункту 2.3.в Правил дорожнього руху (ПДР), а саме: водій керував транспортним засобом, обладнаним засобами пасивної безпеки, та був не пристебнутий ременем безпеки, чим порушив пункт 2.3.в Привал дорожнього руху – порушення правил користування ременями безпеки, що є правопорушенням, передбаченим частиною п`ятою статті 121 КУпАП.
Скориставшись правом на оскарження постанови серії ЕНА № 6468947 від 05.01.2026 у судовому порядку, позивач звернувся до суду з позовом про її скасування. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності в діях позивача складу правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 121 КУпАП, а також з того, що оскаржувана постанова серії ЕНА № 6468947 від 05.01.2026 відповідає передбаченим статтею 283 КУпАП вимогам, тому підстави для її скасування відсутні.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
За пунктом 1.3. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі також – ПДР), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).
Відповідно до п.2.3 (в) Правил дорожнього руху для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.
Відповідно до п. 2.1 (ґ) ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: чинний страховий поліс (страховий сертифікат “Зелена картка”) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).
Разом із тим, згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій має право знати причину зупинки транспортного засобу посадовою особою державного органу, яка здійснює нагляд за дорожнім рухом, а також прізвище і посаду цієї особи.
Частина 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі також – КУпАП) передбачає адміністративну відповідальність, в тому числі, за порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку.
За приписами ч. 5 ст. 121 КУпАП порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
В силу положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Частиною другою статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
У вказаних вище випадках, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі (стаття 283 КУпАП) на місці вчинення правопорушення.
Вказані правові висновки наведено у постанові Верховного Суду від 12.06.2020 у справі №415/123/17.
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за № 1395 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за № 1408/27853, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 2, ч. 5 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.
Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року у справі №537/2088/17, правомірність постанови має ґрунтуватися на тому, що факт правопорушення є доведеним і при її ухваленні процедура була дотримана.
За матеріалами справи факт керування автомобілем DACIA DUSTER, д.н.з. НОМЕР_1 , відповідно до обставин, викладених в оскаржуваній постанові, позивач не заперечував.
На підтвердження правомірності прийняття оскаржуваної постанови Департаментом патрульної поліції наданий суду відеозапис, що здійснювався на нагрудний відеореєстратор поліцейського.
З наданого до суду в якості доказу диску з відеозаписом убачається, що водій ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції, оскільки вони, рухаючись на службовому автомобілі позаду автомобіля під керуванням позивача помітили, що у автомобілі позивача на задньому сидінні перебуває дитина, не пристебнута ременем безпеки. Зупинивши транспортний засіб під керуванням позивача, поліцейськими було з`ясовано, що позивач також не пристебнутий ременем безпеки, про що було наголошено ОСОБА_1 . У ході спілкування з поліцейськими ОСОБА_1 визнав факт порушення та пояснив, що з міркувань безпеки їздить на автомобілі, не будучи пристебнутим ременем, щоб у разі небезпеки мати можливість швидко покинути автомобіль. Також відеозапис підтверджує, що позивач просив застосувати до нього положення статті 22 КУпАП щодо оголошення усного зауваження, оскільки правопорушення є малозначним, а позивач раніше до адміністративної відповідальності не притягався. Разом з тим відеозапис підтверджує, що на зауваження поліцейського щодо негативних наслідків керування транспортним засобом з відстебнутим ременем безпеки та статистики щодо тяжких наслідків допущення такого правопорушення, позивач неодноразово наголошував, що протягом дії правового режиму воєнного стану від продовжить пересування на автомобілі, будучи не пристебнутим ременем безпеки.
Отже, факт вчинення позивачем правопорушення підверджено наданими відповідачем відеофайлами, що, у свою чергу, дає можливість суду встановити дотримання поліцейським процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, встановленої КУпАП та Інструкцією № 1395, що передує прийняттю постанови у справі про адміністративне правопорушення.
З відеозаписів установлено, що позивач не тільки визнав факт вчинення правопорушення, а й наголошував, що продовжить вчиняти такі дії до закінчення дії правового режиму воєнного стану.
За приписами частини другої та третьої статті 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Додатком 5 до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України від 07.11.2015 за №1395, затверджено бланк Постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі. Відповідно до пункту 7 резолютивної частини бланку постанову підписує саме особа, яка винесла постанову. 
Відповідно до абзацу 2 ст. 222 КУпАП від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Порушень, які б вказували на незаконність дій працівника поліції при зупинці транспортного засобу та в подальшому при складанні оскаржуваної постанови, судовим розглядом не встановлено. При винесенні оскаржуваної постанови, поліцейський діяв у межах своїх повноважень, з дотриманням приписів Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про дорожній рух», ПДР, та КУпАП.
Обставини, які викладені в оскаржуваній постанові про адміністративне правопорушення, підтверджені належними та допустимими доказами, які свідчать про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 121 КУпАП.
Постанова серії ЕНА № 6468947 від 05.01.2026 відповідає передбаченим статтею 283 КУпАП вимогам.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Щодо посилання позивача на те, що відеозаписи було подано відповідачем до суду лише 07.02.2026, тобто з порушенням процесуальних строків, то колегія суддів зауважує, що обставина подання відповідачем відзиву на позовну заяву з порушенням встановленого судом строку не вплинула негативно ані на строк розгляду цієї справи судом, ані на процесуальні права та обов`язки позивача.
Положення статей 9, 77, 80 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язують суд вжити заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, всебічно, повно та об`єктивно оцінити наявні у справі докази тощо.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального та процесуального права - неправильним.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58), згідно з якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів уважає, що всі ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
З огляду на приписи ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15.04.2026 у справі № 591/306/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	А.О. Бегунц   В.Б. Русанова