Номер провадження: 22-ц/813/580/26 
Справа № 946/3291/25
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т. П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське Пароплавство» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське Пароплавство» про визнання припиненими трудових відносин, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення сум, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому з урахуванням розрахунку сум, що підлягають стягненню з відповідача станом на 25.07.2025, просить суд: визнати припиненими трудові відносини між ним та ПрАТ “Українське Дунайське Пароплавство” 14.04.2025 року, у зв`язку із звільненням його з посади менеджера (управителя) (з оперативної роботи) відділу оперативної роботи департаменту захисту ПрАТ “Українське Дунайське Пароплавство” за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України; зобов`язати ПрАТ “Українське Дунайське Пароплавство” внести належні записи до його трудової книжки про звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України та видати трудову книжку; стягнути з ПрАТ “Українське Дунайське Пароплавство” на його користь грошову компенсацію за 26 невикористаних днів щорічної відпустки у сумі 37 487,58 грн., грошову компенсацію за 40 невикористаних днів соціальної додаткової оплачуваної відпустки у сумі 57 673,20 грн., компенсацію за роботу у вихідні дні у сумі 29 090,91 грн., середній заробіток за час затримки видачі наказу про звільнення та трудової книжки у сумі 108 357,46 грн., вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 87 857,40 грн., а всього – 320 466,55 грн., з послідуючим вирахуванням податків та зборів; стягнути з ПрАТ “Українське Дунайське пароплавство” на його користь витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 20.05.2020 року працює в ПрАТ “Українське Дунайське Пароплавство” на посаді аналітика з питань фінансово-економічної безпеки 1 категорії служби економічної безпеки та запобігання корупції, протягом часу роботи був переведений та переміщений на різні посади, а з 23.08.2024 року працює на посаді менеджера (управителя) (з оперативної роботи) відділу оперативної роботи департаменту захисту. Починаючи з лютого 2025 року в ПрАТ “Українське Дунайське Пароплавство” почалися перебої з виплати заробітної плати, зокрема, заробітна плата почала виплачуватися несвоєчасно, із затримкою. Зазначає, що у зв`язку з тим, що ПрАТ “Українське Дунайське Пароплавство” не виконувало законодавство про працю, умови колективного, трудового договору, зокрема, станом на 14.04.2025 року була наявна заборгованість із виплати заробітної плати за лютий та березень 2025 року, а тому 14.04.2025 року, ним було подано заяву про звільнення із займаної посади на підставі частини третьої ст. 38 КЗпП України та виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, у порядку передбаченому ст. 44 КЗпП України, у задоволенні якої відповідач йому відмовив листом від 14.04.2025 року з посиланням на відсутність заборгованості з виплати заробітної плати за лютий та березень 2025 року. Також позивач вказує, що бездіяльністю відповідача були порушені його трудові права, зокрема його право бути звільненим та право обрання нового місця роботи на власний розсуд. З урахуванням того, що відповідач не видав наказ (розпорядження) про звільнення позивача 14.04.2025 року, не видав йому копію такого наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116 КЗпП України) та не провів з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, не вніс належні записи про звільнення до трудової книжки, роботодавець повинен виплатити на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу згідно розрахунку поданого ним до суду.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , до Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське Пароплавство”, адреса місцезнаходження юридичної особи: 68609, Одеська область, Ізмаїльський р-н, м. Ізмаїл, вул. Флотська, буд. 28, про визнання припиненими трудових відносин, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення сум, задоволено частково.
Визнано припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством “Українське Дунайське Пароплавство” 14.04.2025, у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади менеджера (управителя) (з оперативної роботи) відділу оперативної роботи департаменту захисту Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське Пароплавство” за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України.
Зобов`язано Приватне акціонерне товариство “Українське Дунайське Пароплавство” внести належні записи до трудової книжки ОСОБА_1 про звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України та видати трудову книжку.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, адреса місцезнаходження юридичної особи: 68609, Одеська область, Ізмаїльський р-н, м. Ізмаїл, вул. Флотська, буд. 28, код ЄДРПОУ – 01125821, на користь ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 , компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 37 487,58 грн (тридцять сім тисяч чотириста вісімдесят сім гривень п`ятдесят вісім копійок), компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей у розмірі 57 673,20 грн (п`ятдесят сім тисяч шістсот сімдесят три гривні двадцять копійок), компенсацію за роботу у вихідні дні 29090,91 грн. (двадцять дев`ять тисяч дев`яносто гривень дев`яносто одна копійка), середній заробіток за час затримки видачі наказу про звільнення та трудової книжки з 14 квітня 2025 року у розмірі 60 000,00 грн. (шістдесят тисяч гривень нуль копійок), вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у розмірі 87 857,40 грн (вісімдесят сім тисяч вісімсот п`ятдесят сім гривень сорок копійок), а всього – 243 018,18 грн. (двісті сорок три тисячі вісімнадцять гривень вісімнадцять копійок) з послідуючим вирахуванням податків та зборів.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство”, адреса місцезнаходження юридичної особи: 68609, Одеська область, Ізмаїльський р-н, м. Ізмаїл, вул. Флотська, буд. 28, код ЄДРПОУ – 01125821, на користь ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 1836,97 (одна тисяча вісімсот тридцять шість гривень дев`яносто сім копійок) гривень.
В іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське Пароплавство» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, призначене на 26.05.2026 року на 16:00 год. представник Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське Пароплавство»не з`явився.
Представник позивача  ОСОБА_1 адвокат Арнаут А.Г.,який взяв участь в судовому засіданні Одеського апеляційного суду в режимі відеоконференцзв`язку проти відкладення судового засідання заперечував та просив розглядати апеляційні скарги по суті.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд звертає увагу, що явка учасників до апеляційного суду не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не сама по собі відсутність у судовому засіданні представників сторін, а саме неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні за їхньою відсутністю. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Частково задовольняючи позов, визнаючи припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством “Українське Дунайське Пароплавство” 14.04.2025, у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади менеджера (управителя) (з оперативної роботи) відділу оперативної роботи департаменту захисту Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське Пароплавство” за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України; зобов`язуючи Приватне акціонерне товариство “Українське Дунайське Пароплавство” внести належні записи до трудової книжки ОСОБА_1 про звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України та видати трудову книжку; стягуючи з Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське пароплавство” на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 37 487,58 грн., компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей у розмірі 57 673,20 грн., компенсацію за роботу у вихідні дні 29 090,91 грн., середній заробіток за час затримки видачі наказу про звільнення та трудової книжки з 14 квітня 2025 року у розмірі 60 000,00 грн., вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку 87 857,40 грн., а всього – 243 018,18 грн. з послідуючим вирахуванням податків та зборів, відмовляючи у решті вимог про стягнення, відмовляючи у решті вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі наказу про звільнення та трудової книжки, суд першої інстанції виходив з того, що 
- у заяві про звільнення від 14.04.2025 року, позивачем наведені конкретні факти порушення роботодавцем – ПрАТ «УДП» законодавства про працю в частині визначених строків виплати заробітної плати, які були підтверджені належними доказами у судовому засіданні, що є безумовною підставою для звільнення працівника саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України;
- наявність та подання відповідачем звітів про заборгованість оплати праці за формою № 3-борг, не спростовують фактичну сплату ОСОБА_1 заробітної плати за лютий 2025 року та березень 2025 року у день подання ним заяви про звільнення – 14.04.2025 року;
- згідно з наказами Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 25.04.2022 року № 75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25.04.2022 року», від 22.12.2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та від 28 лютого 2025 року № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» місто Ізмаїл Ізмаїльського району Одеської області як станом на 14.04.2025 року, так і раніше не включений до переліку територій на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, що унеможливлює звільнення роботодавця від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці з посиланням на положення частини третьої статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з тим, що таке порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили;
- відповідач не надав належних і допустимих доказів того, що порушення строків виплати заробітної плати сталося внаслідок настання обставин непереборної сили, зокрема, не надав сертифікат Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), а лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1, на який посилається відповідач, є загальним офіційним листом щодо засвідчення форс-мажорних обставин, та не звільняє від обов`язку суб`єкта господарської діяльності звертатися за видачею індивідуального сертифіката Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини (постанова Верховного Суду від 07.06.2023 року у справі № 912/750/22);
- наведений позивачем розрахунку коштів, заявлених до стягнення є законним та обґрунтованим;
Разом з тим з посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 та від 18.03.2020 року у справі №711/4010/13, суд першої інстанції враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, взявши до уваги незначний період прострочення, позивач не довів, що після подання заяви про звільнення з роботи залишився без засобів існування; позивач не вказує про додаткові майнові втрати, пов`язані із затримкою розрахунку; фінансовий стан відповідача, який характеризується збитковістю та пов`язаний з дією воєнного стану в Україні; наслідки масованих обстрілів міста Ізмаїла, в результаті яких, неодноразово було пошкоджено та знищено майно відповідача, застосував критерій зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України та визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою відповідачем видачі трудової книжки у сумі 60 000 грн. вважаючи саме таку суму співмірною та пропорційною ймовірного розміру пов`язаних із затримкою видачі трудової книжки при звільненні майнових втрат позивача та заявлених ним до стягнення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що 
- наказом ПрАТ “Українське Дунайське Пароплавство” № 75 від 19.05.2020 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду аналітика з питань фінансово-економічної безпеки 1 категорії служби економічної безпеки та запобігання корупції, протягом часу роботи був переведений та переміщений на різні посади, наказом № 485-Б від 21.08.2024 року був переведений на посаду менеджера (управителя) (з оперативної роботи) відділу оперативної роботи департаменту захисту, що підтверджується копією трудової книжки (а. с. 8-10); 
- згідно із заявою від 14.04.2025 року ОСОБА_1 було подано заяву про звільнення із займаної посади на підставі частини третьої ст. 38 КЗпП України з 14.04.2025 року у зв`язку з невиконанням ПрАТ «УДП» вимог законодавства про працю України стосовно строків виплати заробітної плати та невиплати заробітної плати за лютий та березень 2025 року (а. с. 11); 
- листом № СЛ/228/01-06 від 14.04.2025 року ПрАТ «УДП» було повідомлено ОСОБА_1 про відмову у задоволенні його заяви про звільнення з займаної посади на підставі частини третьої ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з відсутністю заборгованості з виплати заробітної плати за лютий та березень 2025 року та повідомлено, що він має право подати заяву про звільнення з інших підстав (а. с. 12).
- заробітна плата за лютий 2025 року та березень 2025 року була сплачена відповідачем на користь позивача 14.04.2025 року, після подання останнім заяви про звільнення із займаної посади на підставі частини третьої ст. 38 КЗпП України, що підтверджується скріншотом з додатку Приват24(а. с. 25);
- згідно з листом ПрАТ «УДП» № 345/9/01-11.1/02 від 13.05.2025 року та довідки № УБОтаЗ-768 від 08.05.2025 року (а.с.118-120), кількість днів невикористаної щорічної відпустки позивача складає 26 календарних днів, а розмір грошової компенсації за 26 невикористаних днів щорічної відпустки – 37 487,58 грн.; кількість днів соціальної додаткової оплачуваної відпустки складає 40 календарних днів, а розмір грошової компенсації за 40 невикористаних днів соціальної додаткової оплачуваної відпустки – 57 673,20 грн.; середньомісячна заробітна плата складає 29 285,80 грн.; середньоденна заробітна плата позивача для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 1464,29 грн. Окрім цього, згідно листа ПрАТ «УДП» № 497/9/01-11.1/01 від 03.07.2025 року, розмір компенсації, яка належить до нарахування ОСОБА_1 за роботу у вихідні дні, за умови якщо б він був би звільнений в квітні 2025 року складає 29 090,91 грн.
- згідно з розрахунком сум, що підлягають стягнення з відповідача станом на 25.07.2025 року, наданого позивачем, та який не оспорюється відповідачем, з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 320 466,55 грн. (триста двадцять тисяч чотириста шістдесят шість п`ятдесят п`ять копійок), яка складається з: грошової компенсації за 26 невикористаних днів щорічної відпустки у розмірі 37 487,58 грн., грошової компенсації за 40 невикористаних днів соціальної додаткової оплачуваної відпустки у розмірі 57 673,20 грн., грошової компенсації за робот у вихідні дні у розмірі 29 090,91 грн., вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 87 857,40 грн. (29 285,80 грн. – середньомісячний заробіток х 3 – кількість місяців), середнього заробітку за час затримки видачі наказу про звільнення та трудової книжки з 14 квітня 2025 року у розмірі 108 357,46 грн. (1464,29 грн. – середньоденний заробіток х 74 – кількість робочих днів з 15.04.2025 по 25.07.2025 включно, а саме: з 15.04.2025 по 30 квітня 2025 – 12 робочих днів; у травні 2025 року робочих днів – 22; у червні 2025 року робочих днів – 21; з 01 липня 2025 року по 25 липня 2025 року робочих днів – 19).
Колегія суддів виходить з такого.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого Немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
У відповідності до вимог п. 4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
У відповідності до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ст. 43 Конституцією України зміст права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
За змістом ст. 22 КЗпП України, Конституції України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
За правилом ч. 1 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором.
Відповідно до ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
У відповідності до ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата 
Згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.
Суд першої інстанції з посиланням на висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц вірно зазначив, що при незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.
Також суд вірно з посиланням на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 22.04.2020 року у справі № 199/8766/18, зазначив, що обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. 
Встановивши наявність фактів порушення роботодавцем – ПрАТ «УДП» законодавства про працю в частині визначених строків виплати заробітної плати за лютий-березень 2025 року, яка була виплачена позивачу лише після його звернення 14.04.2025 року із заявою про звільнення з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України і підтвердження даних обставин належними доказами, суд першої інстанції набув вірного висновку про наявність безумовної підстави для звільнення працівника саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.
Доводи апеляційної скарги ПрАТ «УДП» про те, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем на час подання останнім заяви була відсутня є неспроможними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що о 12-50 год. 14.04.2025 року на рахунок позивачу надійшли 2-ма платежами 17 025 грн. та 16 214, 28 грн. (всього 33 239,28 грн.) з цільовим зарахуванням платежу «заробітна плата за квітень 2025 року», в той час, як роботодавцем не надано документального підтвердження щодо дати виплат заробітної плати ОСОБА_1 за лютий 2025 року та дати виплати йому же заробітної плати та березень 2025 року, а відтак і не спростовано факт порушення строків виплати заробітної плати позивачу за лютий та березень 2025 року.
При цьому колегія суддів також звертає увагу, що заява позивача про звільнення з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України зареєстрована у документообігу ПрАТ «УДП» о 09-43 год. 14.04.2025 року, а надходження заробітної плати за квітень 2025 року на карту позивача відбулось о 15-50 год. того ж дня.
Тобто на час реєстрації заяви позивача про звільнення роботодавцем були порушені не лише самі строки виплат заробітної плати, а і існувала заборгованість із виплати заробітної плати. 
Між тим, згідно з пунктом 3.20 Колективного договору ПрАТ «УДП», працедавець зобов`язується виплачувати заробітну плату працівникам пароплавства в робочі дні на підставі табелів обліку робочого часу, в такі терміни: заробітну плату за першу половину місяця – до 23 числа поточного місяця; остаточний розрахунок - до 7 числа наступного місяця. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітну плату виплачувати напередодні. Встановити розмір заробітної плати за першу половину місяця не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника, за винятком обов`язкових утримань.
Суд обґрунтовано не взяв до уваги доводи представника відповідача про звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці з посиланням на положення частини третьої статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з тим, що таке порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили, оскільки:
- згідно з наказами Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 25.04.2022 року № 75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25.04.2022 року», від 22.12.2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та від 28 лютого 2025 року № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», місто Ізмаїл Ізмаїльського району Одеської області як станом на 14.04.2025 року, так і раніше не включений до переліку територій на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією;
- роботодавець не надав належних і допустимих доказів того, що порушення строків виплати заробітної плати сталося внаслідок настання обставин непереборної сили, зокрема, не надав сертифікат Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), а лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1, на який посилається відповідач, є загальним офіційним листом щодо засвідчення форс-мажорних обставин, та не звільняє від обов`язку суб`єкта господарської діяльності звертатися за видачею індивідуального сертифіката Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини, що узгоджується з правовим висновком, який викладений у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 року у справі № 912/750/22.
При таких обставинах суд набув обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання припиненими трудових відносин між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством “Українське Дунайське Пароплавство” 14.04.2025, у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади менеджера (управителя) (з оперативної роботи) відділу оперативної роботи департаменту захисту Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське Пароплавство” за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України.
Задоволення судом вимог про визнання припиненими трудових відносин між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством “Українське Дунайське Пароплавство” 14.04.2025, у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади менеджера (управителя) (з оперативної роботи) відділу оперативної роботи департаменту захисту Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське Пароплавство” за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України надає підставу і для задоволення про зобов`язання Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське Пароплавство” внести належні записи до трудової книжки ОСОБА_1 про звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України та видати трудову книжку, оскільки ці вимоги є похідними по відношенню до вимог про припинення трудових відносин з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України.
Крім того, встановивши наявність підстав для визнання припиненими трудових відносин між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством “Українське Дунайське Пароплавство” 14.04.2025, у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади менеджера (управителя) (з оперативної роботи) відділу оперативної роботи департаменту захисту Приватного акціонерного товариства “Українське Дунайське Пароплавство” за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України і що працівнику не були виплачені: 
- грошова компенсація за 26 невикористаних днів щорічної відпустки у сумі 37 487,58 грн., 
- грошова компенсація за 40 невикористаних днів соціальної додаткової оплачуваної відпустки у сумі 57 673,20 грн., 
- компенсація за роботу у вихідні дні у сумі 29 090,91 грн.
- середній заробіток за час затримки видачі наказу про звільнення та трудової книжки у сумі 108 357,46 грн., 
- вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 87 857,40 грн.,
суд першої інстанції набув вірного висновку, що за належності даних видів компенсацій та права на вихідну допомогу, а також затримки видачі трудової книжки, дані суми підлягають стягненню на користь позивача.
Як вбачається з встановлених у справі обставин, роботодавець не припинив трудові відносин з позивачем за поданою останнім заявою про звільнення з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а отже не видав наказ про звільнення позивача, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і саме це в розумінні ч.5 ст. 235 КЗпП України має вирішальне значення, а не фактичне знаходження трудової книжки у працівника або у роботодавця. 
Вирішивши спір щодо припинення трудових відносин з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України на користь працівника, суд мав правові підстави для стягнення в порядку ст. 116, 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки видачі наказу про звільнення у сумі 108 357,46 грн.
Разом з тим, суд з посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 та від 18.03.2020 року у справі №711/4010/13, врахував компенсаційний характер заходів відповідальності, взяв до уваги незначний період прострочення, відсутність поданих позивачем доказів, що після подання заяви про звільнення з роботи залишився без засобів існування; відсутність доказів про додаткові майнові втрати позивача, пов`язані із затримкою розрахунку; фінансовий стан відповідача, який характеризується збитковістю та пов`язаний з дією воєнного стану в Україні; наслідки масованих обстрілів міста Ізмаїла, в результаті яких, неодноразово було пошкоджено та знищено майно відповідача, та правомірно застосував критерій зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, мотивовано визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою відповідачем видачі трудової книжки у сумі 60 000 грн. вважаючи саме таку суму співмірною та пропорційною ймовірного розміру пов`язаних із затримкою видачі трудової книжки при звільненні.
Що стосується вимог про стягнення грошової компенсації за 26 невикористаних днів щорічної відпустки у сумі 37 487,58 грн. та компенсації за роботу у вихідні дні у сумі 29 090,91 грн., то з урахуванням наведених вище обставин та відсутністю з боку відповідача належних доказів щодо спростування вимог позивача в цій частині, зокрема відносно невірного розрахунку через некоректні складові та коефіцієнти згідно з якими здійснено нарахування розміру грошової компенсації невикористаних днів щорічної відпустки та за роботу у вихідні дні або ж неврахування судом факту часткового або повного погашення роботодавцем даних виплат вже на час ухвалення рішення суду, то суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про стягнення даних грошових коштів.
Відносно стягнення грошової компенсації за 40 невикористаних днів соціальної додаткової оплачуваної відпустки у сумі 57 673,20 грн., колегія суддів звертає увагу, що позивач є батьком двох неповнолітніх дітей – ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Тобто на час припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та ПрАТ «УДП» 14.04.2025 року обидві неповнолітні дитини позивача не досягли 3-річного віку.
Матір`ю обох дітей та дружиною позивача є ОСОБА_4 , яка працює в комунальному підприємстві Саф`янівської сільської ради «Будівельник» на посаді інженера-будівельника і починаючи з 24.02.2022 року перебувала пологовій відпустці, а з 30.06.2022 року по день видачі Саф`янівською сільською радою довідки 09.03.2026 року – перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3-х років ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 і не використовувала з 24.02.2022 року по теперішній час додаткову оплачувану відпустку, як мати, яка має двох або більше дітей віком до 15 років згідно з положеннями ст. 19 Закону України «Про відпустку».
Оскільки дані документи були надані представником позивача в якості відзиву на доводи апелянта-відповідача, які не були зазначені ПрАТ «УДП» в суді першої інстанції при поданні відзиву на позов, але включені в якості заперечень на рішення суду в цій частині в апеляційну скаргу дані виплати, пов`язані з невикористаними днями соціальної додаткової оплачуваної відпустки, як батька двох неповнолітніх дітей, колегія суддів вважає за можливе прийняти надані позивачем нові докази стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновком суду і в цій частині, оскільки відповідачем не спростовано обґрунтованість заявлених вимог про стягнення грошової компенсації за 40 невикористаних днів соціальної додаткової оплачуваної відпустки у сумі 57 673,20 грн. ані в частині підстав які задоволені судом в частині наявності підстав для стягнення самої компенсації, ані в частині правильності її розрахунку.
Що стосується вимоги про стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 87 857,40 грн., то колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Встановивши факт порушення умов колективного договору та законодавства в частині строків виплати позивачу заробітної плати та наявність підстав для визнання трудових відносин між роботодавцем та працівником припиненими з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, суд першої інстанції набув вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги.
Доводи апеляційної скарги висновок суду першої інстанції не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про неправильну оцінку судом доказів, які надані сторонами та неправильне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське Пароплавство» - залишити без задоволення.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 серпня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 11.06.2026 року.

Головуючий        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова