Справа № 932/4556/25 
Провадження № 2/932/1718/25 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 квітня 2026 року м. Дніпро

Шевченківський районний суд міста Дніпра у складі: 
головуючого - судді Потоцької С.С., 
за участю секретаря судового засідання – Карапиш А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, зазначивши, що 06.08.2024 на прохання ОСОБА_2 перерахувала на його карту 100000 грн в якості фінансової допомоги, яка підлягає поверненню. Відповідач обіцяв повернути гроші через три місяці до 06.11.2024. Позивач зверталася до відповідача з проханням повернути гроші, лист він не отримав. Проте гроші так і не були повернуті. У зв`язку з чим позивач просить стягнути борг згідно з квитанцією від 06.08.2024.
Ухвалою від 31.07.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 
Ухвалою від 20.08.2025 заява позивача про забезпечення позову повернута позивачу.
Ухвалою від 14.11.2025 у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено.
Ухвалою від 26.02.2026 заява позивача про зміну предмету позову повернута позивачу.
У судове засідання позивач не з`явилася, повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у матеріалах справи є заява позивача про розгляд справи без її участі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином за зареєстрованим місцем проживання в порядку статей 128,130 ЦПК України, рекомендоване повідомлення повернулось на адресу суду не врученим, тому він відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Відзив від відповідача на позов до суду не надходив, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду останній не подавав.
Отже, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд судом цивільної справи, учасником якої він є.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом за відсутності учасників справи не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 06.08.2024 ОСОБА_1 на підставі квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № ПН18 переказала Самойленку Юрію Георгійовичу 100 000 грн. Призначення платежу –надання поворотної фінансової безвідсоткової допомоги, без ПДВ.
Позивач у своїх поясненнях зазначила, що просить стягнути борг саме за квитанцією банку про перерахування коштів. Наявна у матеріалах справи копія розписки отримана з Вайберу боржника і є додатковим підтвердженням того, що відповідач обіцяв повернути гроші через три місяці. 
ОСОБА_1 направляла на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення грошових коштів, які повернулися на її адресу.
Відповідно до п. 14.1.257 ПК України, поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 27.03.2023 у справі № 357/1771/21 зазначив, що порівняння диспозицій наведених норм права (мова йшла про положення пп. 14.1.257 ст. 14 Податкового кодексу України і ст. 1046 ЦК України) дає підстави стверджувати про наявність спільних ознак правових відносин та, відповідно, несуперечливе правове регулювання. Отже, договір поворотної фінансової допомоги за своєю правовою природою є договором позики, а тому під час вирішення спору потрібно керуватися положеннями ЦК України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Частиною другою ст.205 ЦК України встановлено, що правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню зволю до настання відповідних правових наслідків.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми ( ч.1 ст. 1047 ЦК України). 
Отже законодавець імперативно в частині першій статті 1047 ЦК визначив необхідність вчинення в письмовій формі договору позики грошових коштів у разі якщо договір позики між фізичними особами укладається на суму не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Тому, враховуючи заявлену позивачем суму до стягнення, письмова форма договору є обов`язковою.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК).
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позивач зазначає, що не має боргової розписки, яка написана власноруч боржником.
На підтвердження наявності боргових зобов`язань відповідача перед позивачем, остання надала до суду платіжну інструкцію та скріншоти з застосунку у додатку «Viber», на яких зображено фото розписки.
Аналізуючи надані позивачем докази в контексті підтвердження факту укладення договору позики між позивачем та відповідачем згідно з вимогами чинного законодавства, суд встановив, що договір позики між сторонами в письмовій формі (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ) не укладався, позивачем не надано жодного боргового документа у розумінні вимог чинного законодавства. Фото боргової розписки у додатку Вайбер не свідчить про дотримання сторонами письмової форми (ні в паперовій, ні в електронній формі) договору. 
Крім того, саме наявність оригіналів боргових розписок у позивача свідчить про невиконання відповідачем обов`язку з повернення грошових коштів.
Також суд враховує, що у наданих позивачах скріншотах відсутнє зазначення прізвища адресата, що не дає можливість суду встановити достеменно авторів цього листування. 
Посилання позивача на призначення платежу у квитанції від 06.08.2024 як підтвердження факту укладання договору та надання грошей у борг, суд відхиляє, адже вказівка призначення платежу при перерахунку коштів на картку, з урахуванням принципу розумності, не бути кваліфікована як дотримання письмової форми (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ), що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики, оскільки призначення платежу вказує особа, яка перераховує грошові кошти.
Вказана правова позиція надійшла відображення у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21). 
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд доходить висновку, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження укладення між сторонами договору позики, в зв`язку з чим неможливо встановити дійсні правовідносини між сторонами та наявність або відсутність між ними домовленості щодо істотних умов договору позики, порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань.
Оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що заявлені позовні вимоги позивача є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат
За положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки суд відмовив у задоволенні позову, витрати щодо розгляду справи покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 30.04.2026.

Учасник справи:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 адреса: АДРЕСА_2 

Суддя          С.С.Потоцька