Справа № 465/383/25 
Провадження 2/465/2091/26 

РІШЕННЯ
Іменем України
19.05.2026 року         м. Львів
Франківський районний суд м. Львова у складі:
головуючого судді Величка О.В.,
з участю секретаря судового засідання Венгринюк О.Р.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.
В обґрунтування своєї позиції зазначає, що 15.07.2024 року на автошляху М11, на ділянці у с. Воля-Бартатівська у Городоцькій міській об`єднаній територіальній громаді Львівського району Львівської області, відбулася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої водій ОСОБА_4 , керуючи транспортним засобом марки «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належав на праві власності ОСОБА_3 , не впорався з керуванням та злетів з проїжджої частини дороги. Внаслідок цього автомобіль зазнав значних технічних пошкоджень.
Вина ОСОБА_4 у ДТП підтверджується постановою Городоцького районного суду Львівської області від 22.11.2024 року у справі № 441/2748/24.
Після ДТП ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_4 із проханням добровільно відшкодувати заподіяні внаслідок ДТП збитки, однак, відповідач жодним чином не відреагував на таке звернення позивача.
Тому, оскільки відповідач відмовився відшкодовувати позивачу завдані збитки у позасудовому порядку, ОСОБА_3 змушений реалізувати своє конституційне право на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду.
З метою встановлення розміру матеріального збитку, що був заподіяний позивачу у результаті ДТП, позивач звернувся до судового експерта-автотоварознавця Холодцова Д.В., який має кваліфікацію судового експерта.
Згідно висновку експерта за результатами проведення експертного автотоварознавчого дослідження № 22609 від 26.08.2024 року вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , унаслідок його пошкодження в ДТП, у цінах на дату ДТП, становить 459 375,47 гривень. Тому, як стверджує позивач, згідно чинних норм права саме на ОСОБА_4 покладено обов`язок по відшкодуванню матеріальної шкоди, заподіяної позивачу у результаті ДТП.
Окрім того, у позовній заяві вказується, що внаслідок ДТП, в результаті якої було виведено з ладу належний позивачу на праві власності автомобіль, ОСОБА_3 беззаперечно було заподіяно моральну шкоду, яка власне полягає в тих душевних стражданнях та переживаннях, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна.
Тобто через абсолютно незалежні від позивача обставини, а саме вчинення відповідачем ДТП, коштовне майно (яким безумовно є транспортний засіб) було фактично повністю виведене з ладу і подальше належне його використання за призначенням є фактично неможливим. Враховуючи усі обставини, заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 20 000,00 гривень.
Оскільки в добровільному (позасудовому) порядку відповідач не бажав врегулювати спір, для захисту свого права, а також необхідності звернення до суду, позивач був змушений звернутися за професійною правничою допомогою. Погоджений сторонами Договору розмір витрат на таку допомогу становить 15 000,00 гривень. Крім цього, за проведення експертного автотоварознавчого дослідження позивач поніс витрати на суму 8500,00 гривень, що підтверджується відповідними доказами та відноситься до судових витрат у розумінні ст.133 ЦПК України. Також для звернення до суду за захистом свого права, позивач був змушений оплатити судовий збір, сума якого становить 4793,75 гривень. Вказані витрати, як і зазначений вище розмір відшкодування матеріальної і моральної шкоди, позивач просить стягнути на його користь з відповідача.
Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 10.03.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.
Представником відповідача - адвокатом Савкою Т.В. подано до суду письмові пояснення, відповідно до яких сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Зазначає, що ОСОБА_4 не оспорює своєї винуватості у настанні ДТП, однак, пояснює, що ОСОБА_4 є неналежним відповідачем в даній справі, адже в момент ДТП, будучи працівником польської фірми, керівником та засновником якої є позивач в даній справі, а саме SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCUA «WAN-TRANS» (ТОВ «ВАН-ТРАНС»), за дорученням позивача виконував свої трудові обов`язки водія, а тому, цивільно-правова відповідальність за заподіяння шкоди власнику транспортного засобу, яким є позивач, має бути покладено на роботодавця винуватця у настанні вищевказаної ДТП, а саме SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCUA «WAN-TRANS» (ТОВ «ВАН-ТРАНС»).
Як стверджується у поясненнях, 06.03.2023 року між SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCUA «WAN- TRANS» (ТОВ «ВАН-ТРАНС»), від імені якого діяв позивач - ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 було укладено трудовий договір, відповідно до якого працедавець влаштовує на роботу ОСОБА_7 з 06.03.2023 року до 29.02.2024 року. Відповідно до п.1 вказаного трудового договору, вид узгодженої праці - водій сідельного тягача.
Згідно з п. 2 трудового договору місцем виконання праці та робочим місцем працівника є: місцезнаходження працедавця та інші місця ведення діяльності працедавцем (зокрема філіали, представництва та відділення); транспортний засіб, яким керує водій; кожне інше місце, у якому водій виконує дії, пов`язані з автомобільними перевезеннями.
Крім цього, 29.02.2024 року між SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCUA «WAN- TRANS» (Товариство з обмеженою відповідальністю «ВАН-ТРАНС»), від імені якого діяв позивач ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 було укладено трудовий договір на аналогічних умовах, але на новий строк, а саме з 01.03.2024 року до 28.02.2026 року.
Сторона відповідача наполягає на тому, що 15.07.2024 року, тобто в день вчинення ДТП, ОСОБА_4 за усним дорученням ОСОБА_3 як уповноваженої особи SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCUA «WAN-TRANS» (Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАН-ТРАНС») здійснював поїздку до Республіки Польща з метою доставки одного з водіїв сідельного тягача, який належить зазначеній фірмі, а відтак, виконував доручення свого роботодавця.
Отже, вищенаведені фактичні обставини справи, які підтверджені належними та допустимими доказами, а також приписи ст. 1172 ЦК України дають підстави представнику відповідача зробити висновок про те, що ОСОБА_4 є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки на час ДТП він перебував у трудових відносинах із SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCUA «WAN-TRANS» (Товариством з обмеженою відповідальністю «ВАН-ТРАНС»), працюючи на посаді водія, та безпосередньо в момент ДТП, яка мала місце 15.07.2024 року, виконував свої прямі трудові обов`язки водія, а відтак, шкода, завдана автомобілю-учаснику вищевказаної ДТП, є шкодою, завданою ОСОБА_4 під час виконання трудових обов`язків, що в силу норм ст.1172 ЦК України свідчить про покладення обов`язку з її відшкодування на юридичну особу-роботодавця.
У поданих поясненнях наголошується, що ОСОБА_4 не погоджується із висновками, викладеними у висновку експерта № 22609 від 26.08.2024 року, оскільки вищевказаний висновок експерта за результатами проведення експертного автотоварознавчого дослідження № 22609 від 26.08.2024 року не може бути належним та допустимим доказом у даній справі в силу того, що не містить жодного висновку про те, що пошкодження автомобіля марки Renault Master, реєстраційний номер НОМЕР_1 , описані в ньому, мають прямий причинно-наслідковий зв`язок із настанням ДТП, яка мала місце 15.07.2024 року.
Про необґрунтованість вищевказаного експертного звіту, на переконання сторони відповідача, свідчить той факт, що із нього неможливо встановити, яким методом проводився огляд автомобіля ОСОБА_3 , тобто, чи експерт лише візуально оглянув автомобіль, чи здійснював огляд за допомогою інструментального контролю і розбирання в умовах СТО (хоча з самого висновку вбачається лише здійснення візуального огляду).
Що ж стосується визначення вартості відновлювального ремонту, то у вищезазначеному висновку, як наголошує представник відповідача, не обґрунтовано, з чого виходив експерт, визначаючи вартість того чи іншого агрегата, чи вартість проведення тієї чи іншої роботи, внаслідок чого можна поставити під сумнів розмір вартості відновлюваного ремонту автомобіля позивача.
Окрім цього, у поясненнях звертається увага на той факт, що під час проведення експертизи на замовлення позивача огляд транспортного засобу, належного позивачу, здійснювався за відсутності ОСОБА_4 - безпосереднього учасника ДТП, а тому, у ОСОБА_4 є обґрунтовані сумніви в тому, що всі ушкодження автомобіля позивача, зазначені у вищевказаному висновку експерта, спричинені внаслідок ДТП, яка мала місце 15.07.2024 року.
Позивач, на переконання сторони відповідача, пред`явивши вимогу про стягнення з відповідача компенсації за заподіяну моральну шкоду, не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її розміру, зокрема, позивачем не зазначено, з чого він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 20 000 грн., що свідчить про необґрунтованість та неадекватну завищеність заявленого позивачем розміру моральної шкоди.
Зі змісту позову представник відповідача вбачає те, що, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач наводить лише абстрактні посилання на наявність моральної шкоди, без жодного доказового обґрунтування, та лише цитує норми чинного законодавства, не зазначаючи навіть про те, у чому полягають його моральні страждання, яких повсякденних незручностей він зазнав внаслідок пошкодження майна. А тому, з урахуванням усього вищенаведеного сторона відповідача не вбачає підстав для задоволення позову.
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 23.02.2026 року підготовче провадження в цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив такі задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.
Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених в письмових поясненнях.
З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що постановою Городоцького районного суду Львівської області від 22.11.2024 року у справі №441/2748/24 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
Як вбачається зі вказаної постанови, 15.07.2024 року о 08:25 год. на м-н. Гайдамаків у м. Городок Львівського району Львівської області водій ОСОБА_4 , керуючи транспортним засобом марки «Renault Master», д.н.з. НОМЕР_1 , не обрав безпечної швидкості руху та не врахував дорожньої обстановки, внаслідок чого заїхав в кювет і здійснив зіткнення із деревом, в результаті чого його автомобіль отримав механічні пошкодження. Судом констатовано, що своїми діями ОСОБА_4 порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху України.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За змістом ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Як вбачається із висновку експерта Холодцова Д.В. за результатами проведення експертного автотоварознавчого дослідження на замовлення позивача № 22609 від 26.08.2024 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля Renault Master, реєстраційний номер НОМЕР_1 , пошкодженого внаслідок ДТП, в цінах на дату ДТП, становила 459 375,47 грн.
Частиною 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
У відповідності до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 року у справі №755/7666/19, відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Системний аналіз Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика) дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди.
У постанові від 22.02.2022 року у справі 201/16373/16-ц, провадження № 14-27цс21, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом №1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 14.12.2021 року у справі №147/66/17).
З огляду на частину другу статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягає відшкодуванню, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на час розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
А тому, із урахуванням зазначених вище законодавчих положень, оскільки вина водія транспортного засобу встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, є підстави для стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 459 375 грн. 47 коп. на відшкодування матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП.
Щодо твердження представника відповідача про те, що останній заперечує розмір шкоди, визначений у висновку експерта № 22609 від 26.08.2024 року, суд зазначає, що стороною відповідача не надано суду альтернативного висновку про розмір заподіяної шкоди, окрім того, не заявлено клопотання про призначення судом судової експертизи у справі, що свідчить про нічим не обгрунтовані припущення сторони відповідача, які зводяться лише до бездоказових тверджень про невідповідність висновків проведеної на замовлення позивача експертизи фактичним обставинам справи. Беручи до уваги вказане, із урахуванням того, що єдиним доказом, який наданий сторонами на підтвердження заподіяної шкоди, є вказаний вище висновок експерта, суд приймає його до уваги як належний доказ розміру заподіяної шкоди. Такий висновок, як вбачається, є належним чином мотивованим, відповідає методиці проведення судових експертиз такого виду та є науково обгрунтованим. Відповідно, підстав сумніватися в його достовірності та правильності зроблених експертом висновків немає.
Щодо твердження представника відповідача про те, що ОСОБА_4 на час ДТП виконував трудові обов`язки та перебував в трудових відносинах на посаді водія, суд зазначає наступне.
Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_4 є працівником ТОВ «Ван-Транс» згідно трудового договору № 1 від 06.03.2023 року та працевлаштований на посаді водія сідельного тягача.
В судовому засіданні допитувався свідок ОСОБА_8 . Останній повідомив, що був пасажиром транспортного засобу «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував відповідач ОСОБА_4 . Зазначив, що ОСОБА_4 відвозив його на територію Республіки Польща з метою виконання ним своїх трудових обов`язків. Він та ОСОБА_4 є за посадою водіями сідельних тягачів. Облік робочого часу для них починається з моменту вставлення картки водія в тахограф тягача. Відповідно, заробітна плата нараховувалася теж за виконання виключно трудових функцій на вантажних автомобілях - тягачах. Свідок підтвердив, що час доїзду до робочого місця в Республіка Польща не входив до робочого часу водіїв тягачів. Взяти бус ОСОБА_3 для доїзду до місця праці було ініціативою ОСОБА_4 , сам ОСОБА_3 таких вказівок не давав. 
Відповідач ОСОБА_4 у суді пояснив, що в його трудові обов`язки не входила доставка працівників до місця праці. ОСОБА_8 15.07.2024 року він підвозив на бусі по власній доброті, для цієї мети взяв бус, належний ОСОБА_3 як фізичній особі, оскільки міг взяти до нього ключі, що зберігалися за місцем розташування складу, однак, в подальшому, відвізши ОСОБА_8 у Польщу, поспішав повернутися до м. Львова, проте, вже був втомлений, через що і сталося ДТП зі з`їздом у кювет. 
Відтак, беручи до уваги пояснення свідка, відповідача та встановлені в судовому засіданні обставини, суд зазначає, що ДТП, яке відбулося з вини відповідача ОСОБА_4 , мало місце не в межах здійснення ОСОБА_4 своїх трудових обов`язків.
Зокрема, згідно трудового договору відповідач є водієм сідельного тягача, а не малотонажного фургону «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Більше того, як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося відповідачем, його трудові обов`язки розпочинаються з моменту початку руху на сідельному тягачі на території Республіки Польща та увімкнення відповідного приладу, який заміряє розмір дистанції.
Сам транспортний засіб «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 05.09.2023 року належить на праві власності ОСОБА_3 , а не будь-якій юридичній особі. 
Більш того, як встановлено в судовому засіданні, будь-яких наказів про виконання службових обов`язків ОСОБА_4 на автомобілі «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не видавалося, цей транспортний засіб за ним ніколи не закріплювався та для виконання трудових функцій відповідачу не передавався. Відповідно, підстав вважати, що за заподіяну внаслідок ДТП шкоду повинен відповідати роботодавець, немає. 
А тому, із урахуванням зазначених вище законодавчих положень, оскільки вина водія транспортного засобу встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, є підстави для стягнення власне із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, в розмірі 459 375 грн. 47 коп. 
Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.
За змістом ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Така шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п.п.1,2 ч.2 ст.23 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Такі роз`яснення сформовані у пункті дев`ятому Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Судом встановлено, що внаслідок неправомірних дій відповідача, з вини якого виникло ДТП, позивачу було спричинено моральну шкоду, оскільки майно, яке є його власністю, було пошкоджене, останній витрачав час та зусилля для його відновлення, здійснення спроб у позасудовому порядку отримати відшкодування від відповідача, а в подальшому звертатися до суду для захисту своїх порушених прав. Наведене закономірно спричинилося до заподіяння позивачу моральної шкоди, адже останньому для відновлення попереднього становища об`єктивно змушений був відволікатися від своїх звичних справ, бути обмеженим у використанні свого траснпортного засобу, який зазнав суттєвих пошкоджень, що тривалий час перешкоджало його звичній експлуатації. 
Таким чином, аналізуючи наведені вище норми чинного законодавства, з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, що повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, виходячи із засад розумності та справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Саме такий розмір моральної шкоди є доведеним позивачем, водночас підстав для стягнення відшкодування моральної шкоди в заявленому позивачем розмірі 20000 грн. суд не вбачає.
Щодо вимоги позивача про стягнення суми витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).
Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.
Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.
За змістом положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
Так, на підтвердження аргументів про стягнення судових витрат на професійну правову допомогу позивачем надано суду: договір про надання правничої допомоги № 02-10-24 від 14.10.2024 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ВМ» в особі адвоката Приступи Л.Л.; акт прийому-передачі наданих послуг від 14.10.2024 року, згідно якого вартість правничої допомоги, наданої ОСОБА_3 , становить 15 000 грн.; платіжну інструкцію № @2PL032035 від 14.10.2024 року, відповідно до якої ОСОБА_3 здійснив оплату за надання правничої допомоги за договором від 14.10.2024 року на суму 15 000 грн.
З приводу наведеного приймається до уваги те, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.
Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
З огляду на наведене та приймаючи до уваги характер спірних правовідносин, складність справи, часткове задоволення позовних вимог, співмірність понесених витрат із ціною позову, значення справи для позивача, вимоги розумності і справедливості, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, в розмірі 8000 грн. Зазначений розмір витрат на правову допомогу суд вважає належним та співмірним із характером правовідносин та складністю справи.
Відповідно до ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати , пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Згідно ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається із рахунку № 22609 , вартість послуг експерта щодо проведення експертного дослідження становить 8500 грн. Згідно платіжної інструкції № 9350-0390-2792-4096 від 01.08.2024 року, позивачем оплачено вказану суму.
Відтак, слід стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 витрати на проведення експертизи від 26.08.2024 року в розмірі 8500 грн. 00 коп.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеним позовним вимогам, в розмірі 4 643 грн. 75 коп. 
Враховуючи наведене та на підставі ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, - задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 459 375 (чотириста п`ятдесят дев`ять тисяч триста сімдесят п`ять) грн. 47 коп. на відшкодування матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП. 
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5000 (п`ять тисяч) 00 коп. на відшкодування заподіяної моральної шкоди. 
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на проведення експертного автотоварознавчого дослідження в розмірі 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір, пропорційно задоволеним позовним вимогам, в розмірі 4 643 (чотири тисячі шістсот сорок три) грн. 75 коп. 
Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 29.05.2026 року.

Позивач:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 .
Відповідач:  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 .

Суддя Величко О.В.