Справа №345/2461/26 
Провадження № 2/345/2062/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.05.2026 м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Юрчака Л.Б., з участю секретаря судового засідання Пилипів Н.П., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Калуші цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Калуської міської ради Івано-Франківської області, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, -
ВСТАНОВИВ:
22 квітня 2026 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати поважною причиною неможливості оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку на прибудову (тамбур) літера «А» площею 9,8 квадратних метра до гаража 12А № 1, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на об`єкт нерухомого майна - гараж 12А № 1 загальною площею 37,2 квадратних метра (основна площа 27,4 квадратних метра та прибудову (тамбур площею 9,8 квадратних метра)), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Такі вимоги позову мотивовані тим, рішенням сесії Калуської міської ради № 99/3 від 12.08.1970 року його батькові ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку площею 70 кв.м під будівництво гаража А-12 за адресою: АДРЕСА_2 . У 2004 році спадкодавець оформив право власності на гараж площею 27,4 кв.м та заповів усе майно позивачу - ОСОБА_1 . У 2010 році батько добудував тамбур площею 9,8 кв.м, проте через смерть 10.05.2015 року не встиг зареєструвати зміни. Позивач вказує, що є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину. Однак приватний нотаріус Тихан О.М. листом-роз`ясненням № 26/02-14 від 07.04.2026 року відмовила у видачі свідоцтва на весь гараж, оскільки згідно з техпаспортом БТІ від 09.05.2025 року прибудова є самочинне будівництво. За твердженням позивача, законність використання ділянки площею 70 кв.м підтверджено листом заступника міського голови м. Калуша Б. Білецького від 28.03.2025 року про закриття кримінального провадження № 120230911700000610 щодо самовільного захоплення землі. Позивач також зазначає, що за його ініціативою БТІ провело інвентаризацію, за результатами якої об`єкту змінено адресу на: гараж НОМЕР_1 , та 09.05.2025 року видано новий техпаспорт, що підтверджує відповідність гаража вимогам ДБН. Зазначив, що судовий порядок є єдиним способом захисту його спадкових прав, а тому позивач звертається до суду з даним позовом та просить задовольнити його вимоги.
06 травня 2026 року представник відповідача Калуської міської ради Івано-Франківської області подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив про те, що позивач ОСОБА_1 вже скористався своїм правом на спадкування. Так, 29 грудня 2015 року приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М. видала йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом на гараж (літера «Б») загальною площею 27,4 кв.м, розташований у АДРЕСА_3 , а також витяг про реєстрацію прав за № 42619724. Представник відповідача звернув увагу суду на те, що 09 травня 2025 року позивач оформив новий технічний паспорт на гараж в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» та отримав довідку № 00172, згідно з якою загальна площа гаража збільшилася на 9,8 кв.м внаслідок реконструкції. Дозвільних документів на будівництво надано не було, що свідчить про самочинний характер добудови. При цьому представник відповідача наголошує: позивач у позові стверджує, що реконструкцію провів ще спадкодавець, а отже, на момент оформлення спадщини у 2015 році позивач достеменно знав про наявність добудови, проте зареєстрував гараж площею 27,4 кв.м. Посилаючись на обставини справи, представник відповідача також зазначив, що у 2026 році ОСОБА_1 повторно звернулся до нотаріуса щодо видачі свідоцтва на гараж із прибудовою за адресою: АДРЕСА_4 . Проте вказане майно вже належить позивачу, його право ніким не оспорюється, а підстав для повторної реєстрації належним чином зареєстрованого майна закон не передбачає. У відзиві представник відповідача вказує на те, що вимога про визнання причини неможливості оформлення самочинного тамбура поважною є безпідставною, а вимога про визнання права власності на гараж у порядку спадкування є штучною та заявленою за відсутності предмета спору, оскільки це право вже оформлене за позивачем у 2015 році. Враховуючи наведене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
11 травня 2026 року позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що аргументи відповідача є необґрунтованими з таких підстав. Стосовно законності землекористування позивач вказує на те, що згідно з рішенням сесії міської ради № 99/3 від 12.08.1970 року його батькові було виділено 70 кв.м землі для будівництва гаража. Фактична площа гаража з прибудовою становить 37,2 кв.м, що повністю вписується в межі виділеної площі, а тому твердження відповідача про самочинне будівництво на невідведеній землі є хибним. Щодо об`єкта спадкування позивач звернув увагу суду на п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року та зазначив, що він має право на визнання власності на саму будівлю, а не лише на будівельні матеріали, оскільки земля під неї була виділена офіційно. Прибудова є частиною цілісного капітального гаража, на який позивач уже має право власності, тому позиція відповідача щодо спадкування лише «матеріалів» є помилковою. Також позивач наголосив: якщо у спадкоємців є акт відведення земельної ділянки під забудову, проте об`єкт не було введено в експлуатацію за життя спадкодавця, таке будівництво є незавершеним, а не самочинним. Аналіз судової практики свідчить про задоволення позовних вимог щодо визнання права власності на подібні об`єкти в порядку спадкування, у зв`язку з чим позивач просить задовольнити позов.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, та просив суд їх задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечив з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.
За змістом ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Правовий аналіз наведеної норми дозволяє виділити наступні ознаки самочинного будівництва: об`єкт нерухомого майна збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети у встановленому порядку; відсутність належного дозволу чи належно затвердженого проекту для будівництва; створення об`єкта з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Кожна із зазначених ознак є самостійною і достатньою для того, щоб визнати об`єкт нерухомого майна самочинним будівництвом. Тому, при вирішенні спору, що виникає у зв`язку з будівництвом на земельній ділянці об`єкта нерухомості, повинно досліджуватися питання наявності документів про виділення земельної ділянки, дозвільної документації на будівництво спірних об`єктів та відповідність побудованого об`єкта будівельним нормам і правилам (постанови Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 915/1376/17, від 24 липня 2019 року у справі № 910/10932/17).
У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта.
Норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо).
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката (ч.5 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Частиною 2 статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Також заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (ч. 8 ст. 39 цього Закону ).
Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проєкту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, зумовлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини1 статті 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК ).
Приписи статті 376 ЦК поширюються не тільки на всі види будівель і споруд, а й на всіх без винятку забудовників, власників та користувачів земельних ділянок, а також на осіб, які не мають юридично оформлених титулів на такі будівлі (споруди) та/або земельні ділянки.
За загальним правилом при наявності самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, використані під час такого будівництва. Оскільки спадкодавець за життя не набув права власності на відповідне нерухоме майно, то й право на останнє не буде входити до складу спадщини. Такий підхід узгоджується з концепцією універсального правонаступництва, що виступає методологічною засадою всього спадкового права. Цілісність концепції універсального спадкового правонаступництва забезпечується сукупністю таких чинників: 1) спадщина переходить до спадкоємців як єдине ціле; 2) безпосередність, яка виявляється у тому, що спадкоємець набуває спадщину безпосередньо від спадкодавця без попередньої передачі її третім особам; 3) одномоментність переходу спадщини до спадкоємців з часу її відкриття незалежно від часу прийняття та державної реєстрації; 4) права та обов`язки, що належали спадкодавцеві, переходять до спадкоємців у незмінному вигляді в тому складі, обсязі та вартісному виразі, які існували на час відкриття спадщини; 5) безумовність і беззастережність актів прийняття спадщини та відмови від її прийняття.
Як роз`яснюється в пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво. До спадкоємців, які прийняли спадщину, у разі знесення самочинного будівництва переходить обов`язок відшкодувати вартість витрат на його знесення і приведення земельної ділянки до попереднього стану.
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/9695/17, право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.
Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 376 та статті 1218 ЦК України, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.
Додатково Верховний Суд висловив правову позицію, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу. Участь особи у проведенні ремонтних робіт, поліпшенні житлового будинку та інших приміщень надає право вимагати не визнання права власності, а відшкодування витрат на будівництво (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2020року у справі №307/3957/14-ц).
Також Верховний Суд у постанові від 20 березня 2024 року у справі № 369/6355/15-ц зазначив наступне: «ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, тому виключає це майно із цивільного обороту».
У постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 288/1718/19 Верховний Суд зазначив, що самочинне будівництво не може входити до складу спадщини. Самочинно збудоване майно не підлягає легалізації через правову процедуру спадкування (подібні висновки також висловлені Верховним Судом у постанові від 09 червня 2020 року у справі № 347/2273/17).
Задовольняючи такі позови та узаконюючи самовільні переобладнання або самочинно збудоване нерухоме майно, суди фактично виконують функції, які належать до компетенції органів місцевого самоврядування.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що рішенням сесії Калуської міської ради № 99/3 від 12.08.1970 року ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку площею 70 квадратних метра з земель міськземлефонду для спорудження індавтогаражу, кооперативного, у відповідності до плану ділянки та проекту, погодженого з головним архітектором міста. Встановлено початок будівництва з 12.09.1970 року та закінчити до 12.09.1971 року. 
На цій ділянці ОСОБА_3 побудував гараж та в 2004 році оформив на нього право власності на площу 27,4 квадратних метри.
За життя ОСОБА_3 склав заповіт, згідно якого усе належне йому майно заповів ОСОБА_1 , який посвідчено 09 грудня 2013 року приватним нотаріусом Калуського нотаріального округу Тихан О.М., який зареєстровано в реєстрі за № 2838. 
У 2010 році ОСОБА_3 здійснив реконструкцію гаража шляхом будівництва прибудови (тамбура) площею 9,8 квадратних метра, проте за життя не ввів об`єкт в експлуатацію та не зареєстрував право власності на нього у змінених параметрах.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Калушу реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 278.
ОСОБА_1 у встановлений законом строк прийняв спадщину.
29 грудня 2015 року приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М. видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на гараж (літера «Б») загальною площею 27,4 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_3 , а також витяг про реєстрацію зазначеного майна за № 42619724.
Згідно з листом від 28.03.2025 року за підписом заступника міського голови міста Калуша Богдана Білецького судом встановлено, що кримінальне провадження № 120230911700000610, відкрите за фактом самовільного захоплення земель комунальної власності ОСОБА_1 для будівництва прибудови до гаража А-12, закрите. Також із вказаного листа вбачається, що Комісія самоврядного контролю за використанням земель Калуської громади від Калуської міської ради проводила обстеження земельної ділянки, на якій побудований гараж.
09.05.2025 року ОСОБА_1 було видано новий технічний паспорт на гараж на його ім`я за адресою: АДРЕСА_5 , АДРЕСА_2 . Згідно характеристики гаража (машино-місця) рік спорудження гаража – НОМЕР_3 , а прибудови – 2010.
Одночасно з видачею технічного паспорта було видано довідку від 09.05.2025 року № 00172, в якій зазначається, що загальна площа гаража збільшилася на 9,8 м.кв. в результаті проведення реконструкції, а дозвільних документів на використання зазначеного вибору робіт не надано, через що прибудова (тамбур площею 9,8 квадратних метра) значиться в технічному паспорті як самочинне будівництво.
У 2026 році ОСОБА_1 повторно звернувся до приватного нотаріуса Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М. щодо видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на гараж з прибудовою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Листом-роз`ясненням № 26/02-14 від 07 квітня 2026 року приватної нотаріуси Тихан Ольги Михайлівни ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на весь гараж, оскільки прибудова (тамбур площею 9,8 квадратних метра) значиться в технічному паспорті як самочинне будівництво.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку, а суд не може підміняти орган, який наділений такими повноваженнями
Право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва.
Як вбачається із справи, за життя спадкодавець ОСОБА_3 не ввів спірний об`єкт: прибудову (тамбур) літера «А» площею 9,8 квадратних метра, зведену у 2010 році внаслідок реконструкції гаража, в експлуатацію у встановленому законом порядку та не набув права власності на неї, що стороною позивача також не заперечується.
Дозвільних документів на проведення такої реконструкції позивачем суду не надано з посиланням на те, що зазначену прибудову (тамбур) площею 9,8 кв.м за життя у 2010 році здійснив його покійний батько ОСОБА_3 , який не ввів об`єкт в експлуатацію та не встиг зареєструвати право власності на нього у змінених параметрах, оскільки у 2015 році помер.
Суд звертає увагу на те, що згідно з рішенням сесії Калуської міської ради № 99/3 від 12.08.1970 року дозвіл на спорудження кооперативного індавтогаражу було надано спадкодавцю із чітко визначеним строком будівництва: розпочати з 12.09.1970 року та закінчити до 12.09.1971 року. Водночас встановлено, що реконструкція об`єкта шляхом зведення прибудови (тамбура) площею 9,8 кв.м була здійснена лише у 2010 році, тобто через 39 років після закінчення строку дії первинного дозволу на будівництво та за відсутності нового рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельної ділянки чи надання дозволу на проведення будівельних робіт під цей новий об`єкт.
Суд звертає увагу, що позивач фактично оспорює правовий режим самочинно збудованого об`єкта нерухомості, однак обрав спосіб захисту у вигляді визнання права власності в порядку спадкування. Водночас спірні правовідносини підпадають під регулювання статті 376 ЦК України, а не норм спадкового права, оскільки право власності на спірний об`єкт не виникло у спадкодавця за життя. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту є неналежним.
Суд також враховує, що задоволення позовних вимог у даній справі фактично призвело б до легалізації самочинного будівництва поза межами встановленої законом процедури, що є неприпустимим.
Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що вимоги про визнання права власності на гараж загальною площею 37,2 квадратних метра, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не підлягають задоволенню, оскільки на цей об`єкт позивачу вже було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29 грудня 2015 року, а повторно визнавати право власності на належним чином оформлене та зареєстроване спадкове майно в судовому порядку немає потреби, оскільки предмет спору в цій частині відсутній.
Щодо прибудови (тамбура) площею 9,8 квадратних метра, то судом встановлено, що земельна ділянка під будівництво гаража виділялася ОСОБА_3 рішенням сесії Калуської міської ради № 99/3 від 12.08.1970 року із чітким строком будівництва: розпочати з 12.09.1970 року та закінчити до 12.09.1971 року. Оскільки прибудова площею 9,8 квадратних метра до гаража 12А № 1, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , була зведена значно пізніше, лише у 2010 році без будь-яких нових рішень ради чи дозвільних документів, вона є самочинним будівництвом.
Отже, провівши без необхідних дозволів на виконання таких будівельних робіт реконструкцію належного ОСОБА_3 гаража НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , за рахунок чого збільшилася його площа, спадкодавець ОСОБА_3 не оформив у встановленому законом порядку та не набув за життя права власності на це нерухоме майно і, відповідно, до складу його спадщини не ввійшли права на таке самочинне будівництво, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на нього в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Оскільки судом встановлено самочинний характер зведеної прибудови (тамбура) площею 9,8 квадратних метра, її оформлення у нотаріальному порядку є неможливим в силу закону, а не через наявність поважних причин. Самочинно збудоване нерухоме майно не може бути об`єктом спадкування, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині вимог.
Суд також враховує, що задоволення позовних вимог у даній справі фактично призвело б до легалізації самочинного будівництва поза межами встановленої законом процедури, що є неприпустимим.
Усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.
При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).
Згідно зі статтею 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 , як особа з інвалідністю 2 групи, від сплати судового збору звільнений. 
Оскільки ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позовних вимог, судові витрати в частині сплати судового збору слід віднести за рахунок держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 264, 274, 279, 285 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Калуської міської ради Івано-Франківської області, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Повний текст судового рішення складено та підписано 08.06.2026.

Головуючий: