ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року 
м.Черкаси 

Справа № 699/1270/25		
Провадження № 22-ц/821/1138/26		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Карпенко О.В.
суддів  Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.
за участю секретаря Руденко А.О.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
представник позивача: адвокат Кривошия Олег Анатолійович
відповідач:  ОСОБА_2  
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Стеблівської селищної ради Звенигородського району Черкаської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кривошиї Олега Анатолійовича на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 16 березня 2026 року (ухваленого під головуванням судді Літвінової Г.М. в приміщенні  Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Стеблівської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про позбавлення батьківських прав ,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Стеблівської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що під час спільного подружнього проживання у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спільне життя з відповідачем не склалося. Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 23.10.2024 з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини.

Вказує, що відповідач покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере будь-якої участі у вихованні та утриманні дитини. 
Всі питання щодо виховання дочки вирішуються позивачкою самостійно без участі та підтримки з боку відповідача, дитина перебуває на її повному утриманні.
Зазначені неї фактори розцінює як ухилення відповідача від виховання дитини.
На підставі викладеного, позивач просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 16 березня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Стеблівської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про позбавлення батьківських прав - відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що оскільки позивачкою не було надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, а суд не встановив наявності винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дочки і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, ураховуючи, що батько дитини виявляє намір спілкуватись з дочкою, проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд виснував про відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав.
Суд не погодився із висновком Органу опіки та піклування Стеблівської селищної ради щодо доцільності позбавлення відповідача батьківськи прав, так як висновок не відповідає вищевказаним вимогам, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та урахував думку дитини ОСОБА_4 про те, що вона б хотіла продовження спілкування з батьком.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій через систему «Електронний суд» 08 квітня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кривошия О.А., вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 16 березня 2026 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Обгрунтування апеляційної скарги аналогічне обґрунтуванню позовних вимог, крім того, представник позивача посилається на те, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема, факту відмови в наданні нотаріально завіреного дозволу на оформлення необхідних документів для безпечного перебування дитини за кордоном на час воєнного стану; розрахунку заборгованості по аліментах; довідці з місця роботи позивачки, з навчального закладу, з закладу охорони здоров`я.
Не надав оцінку характеристиці особи та поведінці відповідача, зокрема вживання відповідачем алкогольних напоїв та притягнення його до адміністративної відповідальності, не надання ним відзиву на позовну заяву, зізнання відповідача щодо вчинення самовільного залишення військової частини під час дії воєнного стану, що має ознаки кримінального правопорушення, відсутності за місцем проживання відповідача елементарних санітарних умов для проживання дитини.
Вважає, що прийняте рішення суперечить інтересам дитини та не сприяє виправленню винної особи та умисної поведінки батька, адже саме позбавлення відповідача батьківських прав позитивно вплине на дитину та її права.
Вказує, що оскільки відповідач як батько дитини не бере участі у вихованні дочки, тому доцільним буде попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на службу у справах дітей контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив

Фактичні обставини справи 

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 12.11.2024 Городищенським відділом ДРАЦС вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_3 .
Відповідно до наданого суду на виконання ухвали суду від 18.08.2025 Городищенським відділом ДРАЦС повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Її батьком записаний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, житель АДРЕСА_1 . Матір`ю дитини записана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка України, жителька АДРЕСА_2 . Підстава запису відомостей про батька: спільна заява батьків про визнання батьківства відповідно до ст. 126 СК України №04 від 06.11.2014. 06.11.2014 видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 .
29.11.2014 за письмовою згодою батьків №04 від 06.11.2014 до актового запису про народження внесено зміни, а саме прізвище дитини « ОСОБА_6 » змінено на « ОСОБА_7 » та 12.11.2024 видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .
Судовим наказом Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 23.10.2024 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 (однієї чверті) заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 30.09.2024 і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості по аліментах, виданої державним виконавцем Корсунь-Шевченківського відділу ДВС, станом на 31.07.2025 заборгованість відповідача по аліментах, які стягуються на підставі вищевказаного судового наказу, становить 92 467,12 грн. Відповідно до матеріалів виконавчого провадження боржником сплачено 0.00 грн.
Відповідача внесено до Єдиного реєстру боржників у зв`язку із перебуванням на виконанні у Корсунь-Шевченківському ВДВС виконавчого провадження №76716672, що підтверджується інформаційною довідкою з Єдиного реєстру боржників від 11.08.2025.
З матеріалів справи вбачається, що позивач з донькою ОСОБА_4 на теперішній час проживає у Словацькій Республіці.
Так, позивач надала суду Довідку про надання/продовження терміну перебування на території Словацької Республіки, видану Міністерством внутрішніх справ Словацької Республіки, згідно з якою Відділом поліції у справах іноземців видає/продовжує іноземцю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на толерантне перебування на території Словацької Республіки на період з 12.03.2022 до 04.03.2026.
ОСОБА_4 відвідує початкову школу Плавецкі Штврток , навчається у 4 Н класі денної форми навчання, що підтверджується Довідкою про відвідування школи, виданою вказаним закладом 05.09.2024 за підписом директора школи Магістра Мар`яни Корбелової .
Зазначена початкова школа надала позивачу на її запит Довідку про обов`язкову шкільну освіту та інтеграцію дитини до словацького соціального та культурного середовища, згідно з якою ОСОБА_10 регулярно відвідує школу протягом 2024/2025 навчального року. Мати дитини ОСОБА_11 регулярно спілкується зі школою, активно бере участь у розвитку системи цінностей школи, яка заснована на взаємній повазі, відповідальності до різних культур.
Амбулаторія для муніципальної допомоги дітям та підліткам письмово підтвердила 21.07.2025, що дитина ОСОБА_4 перебуває на обліку в амбулаторії загальної практики для дітей та підлітків в Зогоре (Словацька Республіка). Дитина амбулаторію відвідує у супроводі матері, не має ознак неналежної поведінки, добре харчується, гігієна задовільна, пройшла планові профілактичні огляди, співпраця з матір`ю задовільна.
Позивач має у Словацькій Республіці постійне місце роботи, що підтверджується Угодою про зміну трудового договору від 21.11.2022, укладеною між позивачкою, як працівником, та ТОВ ФірстФарс Агра М , як Працедавцем.
Рішенням Виконавчого комітету Стеблівської селищної ради №113 від 10.07.2025 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Висновок мотивований тим, що ОСОБА_2 не довів свою спроможність, можливість та бажання брати активну участь у вихованні своєї доньки.
Орган опіки вважає, що доведено факт умисного і свідомого ухилення гр. ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та передбачених ст. 164 СК України, а саме: не виконує своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідним харчуванням, не дбає про медичний догляд, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з донькою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не дає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти.
З висновку також вбачається, що ОСОБА_2 за час проживання у селищі Стеблів зарекомендував себе з позитивної сторони, має статус учасника бойових дій. У сім`ї та побуті веде себе пристойно, проживає разом з матір`ю, останній рік проходить реабілітацію після поранення (зі слів), не працює, умови для перебування дитини не створені. Повідомив, що останній раз мав розмову з донькою у червні 2024 року.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
У частині сьомій статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька/матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, установивши, що позивачка не надала належних і допустимих доказів умисного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, а суд не встановив наявності винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дочки і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, при тому, що батько дитини виявляє намір спілкуватись з дочкою, проти позбавлення батьківських прав заперечує, зробив обгрунтований висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, згідно якого Орган опіки та піклування Стеблівської селищної ради вважав за доцільне позбавлення відповідача ОСОБА_12 батьківських прав відносно малолітньої доньки, ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки зазначений висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції також врахував думку самої дитини, яка бажає продовження спілкування з батьком.
Отже, на переконання колегії суддів, при вирішенні даного спору суд на підставі правильно оцінених доказів, зробив обґрунтований висновок про те, що наведені позивачем підстави, передбачені для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), однак, наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.
Є необгрунтованими посилання сторони позивача на те, що відповідач не займається вихованням дитини, не приймає участі в її утриманні, оскільки дитини з 2022 року разом з матір`ю проживає за межами території України на території Словацької Республіки; враховуючи діючу заборону на виїзд чоловіків призовного віку за межі України в період воєнного стану, створює об`єктивні, незалежні від волі відповідача перешкоди для його особистої участі у повсякденному вихованні доньки та спілкуванні із дитиною. Таким чином, відсутність фізичного контакту між батьком та самою дитиною зумовлена форс-мажорними обставинами і не свідчить про свідоме ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків
Також є необгрунтованими посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що судом при вирішенні спору не враховано наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів, оскільки заборгованість зі сплати аліментів сама по собі не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків та слугувати достатньою підставою для застосування такої крайньої міри впливу як позбавлення батька прав щодо дитини, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №638/16622/17 та від 14 січня 2026 року у справі №759/16885/22.
При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.
При розгляді даної справи судом не встановлено, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, не виконує своїх батьківських обов`язків, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.
Є необгрунтованими доводи скаржника, що суд не надав оцінку характеристиці особи та поведінці відповідача, зокрема вживання ОСОБА_2 алкогольних напоїв та притягнення його до адміністративної відповідальності, ненадання відзиву на позовну заяву, зізнання відповідача щодо вчинення самовільного залишення військової частини під час дії воєнного стану, що має ознаки кримінального правопорушення, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження зазначеного, зокрема: перебування відповідача на обліку в наркологічному диспансері з алкогольною залежністю або притягнення відповідача до адміністративної відповідальності.
Ненадання відзиву на позов - це є процесуальним правом відповідача, а не обов`язком і він таким правом не скористався; щодо зізнання відповідача на вчинення самовільного залишення військової частини під час дії воєнного стану, що має ознаки кримінального правопорушення, то даний факт безпосередньо не впливає на вирішення спору про позбавлення особи батьківських прав.
Крім того, на думку колегії суддів, відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з батьком сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про відсутність за місцем проживання відповідача елементарних санітарних умов для проживання дитини, оскільки предметом даного спору є позбавлення батьківських прав і ключовим є ставлення до дитини та емоційний зв`язок, а не визначення місця проживання дитини.
Інші доводи, наведені стороною позивача в апеляційній скарзі, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кривошиї Олега Анатолійовича - залишити без задоволення.
Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 16 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Стеблівської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про позбавлення батьківських прав- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча    О.В. Карпенко

Судді  Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова

/повний текст постанови суду складено 03 червня 2026 року/