ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

29 червня 2026 року	Справа №160/5746/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бухтіярової М.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову у звільненні з військової служби та зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), в якій позивач просить:
-визнати протиправним відмову командира військової частини НОМЕР_1 у звільненні солдата ОСОБА_1 з військової служби;
-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення з військової служби ОСОБА_1 та виключити солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.06.2024 у справі №160/7925/24 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 150 від 13.03.2025 скасовано пункт 3 наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.03.2024 № 138 щодо призову на військову службу за мобілізацією та направлення у військову частину НОМЕР_2 ОСОБА_1 . Відповідач будучи обізнаним про скасування наказу про мобілізацію позивача, звернення з письмовим рапорт про звільнення з військової служби не розглянув, усно відповів відмовою у його задоволенні, при цьому заперечив сам факт звернення позивача з таким рапортом. Відповідач неодноразово посилався на те що, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу за мобілізацією є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинить відновлення попереднього становища особи, яка була призвана на військову службу, з посиланням на висновки Верховного Суду висловлені у постанові від 05.02.2025 по справі №160/2592/23, однак кожна справа має свої особливості, свої індивідуальні обставини, які встановлюються на підставі доказів і не може трактуватися як встановлене правило для усіх справ. На переконання відповідача відмова командира Військової частини НОМЕР_1 у звільненні з військової служби є протиправною, що зумовило звернення до суду із цим позовом.
При вирішенні питання про відкриття провадження у справі встановлено, що позовна заява подана без додержання вимог, встановлених ст. 161 КАС України.
Ухвалою суду від 16.03.2026 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачеві строк для усунення недоліків позову шляхом подання до суду оригіналу документа про сплату судового збору за подання до суду цієї позовної заяви.
18.03.2026 від представника позивача – адвоката Кушнір Ю.П. надійшла заява про усунення недоліків, до якої було долучено докази сплати судового збору.
Ухвалою суду від 23.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/5746/26; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне. Позивач, солдат ОСОБА_1 , дійсно перебуває в списках особового складу Військової частини НОМЕР_1 , був зарахований в списки особового складу частини 23 квітня 2024 року. З 11 травня 2024 року солдат ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив розташування Військової частини НОМЕР_1 та перебуває у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 (тобто, конкретну посаду не займає). Скасування рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.06.2024 у справі №160/7925/24 призову позивача на військову службу не впливає на чинність прямого конституційного обов`язку позивача із захисту Вітчизни. Згідно ст. 65 Конституції України позивач має прямий абсолютний безумовний обов`язок із захисту Вітчизни, а в загальному розумінні мобілізація для проходження військової служби (однієї з форм виконання цього обов`язку захисту Вітчизни) є не самостійною ініціюючою цей обов`язок подією, яка своїм «переважним впливом» «породжує» («має наслідком») проходження військової служби позивачем, а мобілізація є «проміжною штатною подією» в розвиток подій з реалізації обов`язку із захисту Вітчизни і є лише «ланцюгом» від інших першопричин залучення конкретної особи до виконання обов`язку із захисту Вітчизни у формі проходження військової служби і процедурою збалансування цього обов`язку з іншими суспільними інтересами. Не сам по собі скасований наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 14.03.2024 №138 по суті «переважно породив» проходження позивачем військової служби, а наказ лише «розподілив» «кому в формі військової служби» «вже 14.03.2024 починати безпосередньо виконувати» цей обов`язок із захисту Вітчизни саме у формі проходження військової служби. І суть порушення процедури у неврахуванні правила про «виключення» в цей момент з залучення на військову службу «заброньованого» працівника, як докладніше зазначено вище, – не було задіяно «виключення» із цього «штатного» ходу подій мобілізації – не було в повній мірі реалізовано «розподіл» позивача для роботи в ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Враховуючи наведене, не звільнення позивача з військової служби і невиключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 є правомірними, підстав для задоволення позову відсутні.
Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.
Відповідно до частини п`ятої та восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Згідно з частиною п`ятою статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення у порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 КАС України. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 14.03.2024 №138 «Про призов військовозобов`язаних за загальною мобілізацією» на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №65/2022 «Про загальну мобілізацію», №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» призвано військовозобов`язаного по мобілізації ОСОБА_1 та направлено до військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_2 для подальшого проходження військової служби за мобілізацією.
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.04.2024 №116 вважати такими, що прибули в пункт тимчасової дислокації Військової частини НОМЕР_1 нижче перейменованих зарахованих розпорядженням начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 18.04.2024 №4973/дск у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 , які прибули з Військової частини НОМЕР_2 , з 23.04.2024 зарахувати до списків особового складу частини, на всі види забезпечення: солдата військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_1 .
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.04.2024 №116 солдата військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_1 , призначеного наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 23.04.2024 №79-РС на посаду стрільця – помічника гранатометника 1 механізованого відділення 1 механізованого взводу 9 механізованої роти НОМЕР_4 механізованого батальйону, вважати таким, що з 23.04.2024 справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.06.2024 по справі №160/7925/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля», про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 14.03.2024 №138 «Про призов військовозобов`язаних за загальною мобілізацією» в частині, що стосується ОСОБА_1 , призваного на військову службу за мобілізацією в особливий період та направленого для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 . Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови в наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову за мобілізацією. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 прийняти рішення про надання ОСОБА_1 відстрочки від призову за мобілізацією на підставі вимог п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з урахуванням наказу Мінекономіки №17450 від 17.11.2023. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10.12.2024 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.06.2024 у справі №160/7925/24 - залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 29.01.2025 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року у справі №160/7925/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа – Приватне акціонерне товариство «ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ», про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.
Отже, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.06.2024 по справі №160/7925/24 набрало законної сили 10.12.2024.
13.03.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно-господарської діяльності) прийнято наказ №150 «Про скасування призову військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації».
Відповідно пункту 2 вказаного наказу від 13.03.2025 №150 скасовано пункт 3 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №138 від 14.03.2024 щодо призову на військову службу за мобілізацією та направлення у військову частину НОМЕР_2 ОСОБА_1 .
Посилаючись на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.06.2024 в адміністративній справі № 160/7925/24, позивач подав на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення його з військової служби.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо його незвільнення з військової служби протиправною, позивач звернувся до суду (адміністративна справа №400/8195/25).
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.10.2025 по справі №400/8195/25 у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення від проходження військової служби ОСОБА_1 та виключити його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 – відмовлено повністю.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволено частково. Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.10.2025 у справі № 400/8195/25 – скасовано. Ухвалено по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа Приватне акціонерне товариство «ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ», про зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково. Зобов`язано Військову частини НОМЕР_1 розглянути рапорт про звільнення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) з військової служби та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду рапорту.
Листом від 04.02.2026 №1886/3018 Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено позивачу, що на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 27.01.2026 у справі №400/8195/25 Військовою частиною НОМЕР_1 розглянуто рапорт, що подавався з матеріалами позовної заяви. Підстави для звільнення з військової служби у воєнний час зазначені в статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХII «Про військовий обов`язок і військову службу» та не містять вказаної в рапорті підстави для звільнення. Зважаючи на викладене, підстави для задоволення рапорту та звільнення з військової служби відсутні. 
Позивач, вважаючи протиправною відмову командира Військової частини НОМЕР_1 у звільненні його з військової служби, звернувся до суду із цим позовом.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
За приписами статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває по теперішній час.
Також, Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII).
Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Приписами частини сьомої статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, центри надання адміністративних послуг, центри рекрутингу та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Частиною першою статті 2 Закону №2232-ХІІ встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За приписами частини шостої статті 2 Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина чотирнадцята статті 2 Закону №2232-XII).
Відповідно до пунктів 4, 5 частини першої, абзацу першого частини третьої статті 24 Закону №2232-XII початком проходження військової служби вважається, зокрема:
день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу;
день зарахування до списків особового складу військової частини - для громадян України, які проходять службу у військовому резерві за контрактом, зараховані під час такої служби до військового оперативного резерву та призиваються на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, для громадян України, які добровільно прибули до військової частини для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пунктів 6, 7 розділу І Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення №1153/2008) початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України Про військовий обов`язок і військову службу.
Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Відповідно до пункту 2 розділу XII Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 № 280, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.11.2022 за №1407/38743 (далі - Інструкція №280), військовослужбовці військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період зараховуються в день прибуття до списків особового складу військової частини в порядку, установленому пунктами 30-32 розділу II цієї Інструкції.
Первинне призначення на посади військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також призначення (переміщення) військовослужбовців, які перебувають на військовій службі, відповідно до їх мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом, здійснюються наказом командира військової частини по стройовій частині незалежно від номенклатури посад для призначення. Накази по стройовій частині видаються всіма військовими частинами, що формуються та утримуються на окремому штаті.
Особи рядового, сержантського і старшинського складу, особи рядового, сержантського і старшинського складу за призовом, які при призначенні з однієї військової частини до іншої зараховані у розпорядження відповідного командира, можуть призначатися на посади наказами по стройовій частині одночасно із зарахуванням до списків особового складу військової частини.
Пунктом 30 розділу ІІ Інструкції № 280 передбачено, що виключно на підставі наказів по стройовій частині здійснюється зарахування особового складу до списків військової частини і виключення зі списків військової частини.
Відповідно до пунктів 32, 33 розділу ІІ Інструкції № 280 зарахування до списків особового складу військової частини здійснюється у день прибуття військовослужбовців (прийому на роботу працівників) до військової частини.
Підставою для видання наказу про зарахування до списків особового складу військової частини (про прийом на роботу працівника) є, зокрема, для військовослужбовців - іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця.
Зараховування до списків особового складу військової частини або виключення із них здійснюється із поіменним зазначенням кожного військовослужбовця в наказі по стройовій частині.
Виключення із списків особового складу військової частини проводиться наказом по стройовій частині в такі строки, серед іншого, військовослужбовців, звільнених з військової служби, призначених для проходження військової служби до інших військових частин (у тому числі ті, які в установленому порядку направлені для подальшого проходження військової служби навчання за кордон на строк понад один рік), зарахованих на навчання до військових навчальних закладів, обраних народними депутатами України, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів із залишенням на військовій службі, а також направлених для проходження військової служби до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення (далі - інші військові формування),- з дня вибуття.
Отже, зарахування до списків особового складу військової частини та виключення з нього здійснюється наказами по стройовій частині відповідної військової частини. Відповідне зарахування здійснюється не на власний розсуд, а на підставі іменних списків команд, які надходять від територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а в разі переміщення військовослужбовця до нового місця служби на підставі іменних списків або припису, виданих військовою частиною звідки вибув військовослужбовець.
Тобто, для громадян України, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період їх правовий статус військовозобов`язаного змінюється на правовий статус військовослужбовця з дня відправлення громадянина у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, тобто з дня, який встановлений у наказі про їх призов на військову службу.
У ході судового розгляду встановлено та підтверджується матеріалами справи, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.03.2024 №138 позивач був призваний на військову службу по мобілізації та направлений до Військової частини НОМЕР_2 для подальшого проходження військової служби за мобілізацією, з 23.04.2024 – зарахований до списків особового складу частини (наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.04.2024 №116).
Разом з цим, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.06.2024 по справі №160/7925/24, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10.12.2024, визнано протиправним та скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 14.03.2024 №138 «Про призов військовозобов`язаних за загальною мобілізацією» в частині, що стосується ОСОБА_1 , призваного на військову службу за мобілізацією в особливий період та направленого для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 .
У межах адміністративної справи №160/7925/24 судом установлено, що згідно з вимогами частиною першою статті 23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які, зокрема, заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до витягу з наказу Мінекономіки про бронювання військовозобов`язаного військовозобов`язаному ОСОБА_1 , 1982 року народження, номер військово-облікової спеціальності (профіль): НОМЕР_6 , військове звання: солдат, що працює в Приватному акціонерному товаристві «ДТЕК Павлоградвугілля», на посаді (за професією): прохідник, ВСП « ІНФОРМАЦІЯ_4 », відповідно до наказу Мінекономіки №17450 від 17.11.2023 надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації строком на 6 (шість) місяців: до 17.05.2024, номер у списку 3342.
Отже, володіючи інформацією про факт бронювання позивача за ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» ІНФОРМАЦІЯ_3 фактично вчинено дії, які прямо суперечать приписам частини першої статті 23 Закону № 3543-XII за наявності чинного наказу Мінекономіки №17450 від 17.11.2023, яким заброньовані працівники ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» за списком, який у встановленому законодавством порядку погоджений Генеральним штабом Збройних Сил України.
Враховуючи, що на момент проведення мобілізаційних заходів позивач мав діючу відстрочку від призову на військову службу, посадові особи територіального центру комплектування та соціальної підтримки мали обов`язок перевірити наявність чи відсутність у позивача права на відстрочку від призову за мобілізацією, суд в адміністративній справі №160/7925/24 дійшов висновку, що наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.03.2024 № 138, згідно з яким ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 , є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, встановлена рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.06.2024 у справі №160/7925/24 обставина призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації за наявної відстрочки від призову на військову службу відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України не потребує доказуванню при розгляді даної справи.
На виконання вказаного рішення суду начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно-господарської діяльності) прийняв наказ від 13.03.2025 №150 «Про скасування призову військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, відповідно до якого скасовано пункт 3 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №138 від 14.03.2024 щодо призову на військову службу за мобілізацією та направлення у військову частину НОМЕР_2 ОСОБА_1 .
Суд зазначає, що визнання протиправним та скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 14.03.2024 №138 «Про призов військовозобов`язаних за загальною мобілізацією» в частині, що стосується ОСОБА_1 , призваного на військову службу за мобілізацією в особливий період та направленого для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 , має своїм правовим наслідком зміну правового статусу з військовослужбовця на військовозобов`язаного; протиправність решти актів індивідуальної дії (наказів), які пов`язані з проходженням ним військової служби, оскільки вони є похідними від відповідного наказу про призов.
При цьому, незважаючи на той факт, що після видання наказу про призов такий наказ вичерпав свою дію реалізацією, позивач не позбавлений права в судовому порядку оскаржити індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень, який безпосередньо стосується його прав та законних інтересів.
Право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт виданий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.
Подібний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 06.10.2021 у справі №9901/26/21, від 03.11.2021 у справі №9901/226/21, від 02.02.2022 у справі № 9901/256/21, від 16.03.2023 у справі № 9901/494/21, від 06.04.2023 у справі № 990/152/22, від 14.09.2023 у справі №990/73/23.
Можливість оскарження актів індивідуальної дії не шкодить самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Відтак, індивідуально-правові акти можуть бути предметом оскарження в адміністративній справі.
Суд зазначає, що після видання ІНФОРМАЦІЯ_3 (з адміністративно-господарської діяльності) від 14.03.2024 №138 про призов та направлення позивача для проходження військової служби стосовно позивача виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом № 2232-XII.
Пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII визначені підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Суд враховує, що чинним законодавством не передбачена підстава для звільнення військовослужбовця та подальшого виключення зі списків частини на підставі рішення суду (якщо це не відповідний вирок), або ж через незаконний призов територіальним центром комплектування та соціальної підтримки військовозобов`язаних громадян України для проходження військової служби.
Разом з тим, суд дотримується позиції, що протиправні дії (протиправні рішення) не можуть спричиняти правомірних наслідків, інший підхід суперечив би завданням та основним засадам адміністративного судочинства. Отже, юридичні наслідки порушень прав особи, допущені внаслідок протиправності рішення чи дій суб`єкта владних повноважень, породжує необхідність виправлення таких помилок як необхідний захід, який поверне сторін в правовий стан, що мав місце до моменту порушення.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував у своїх рішеннях на тому, що правосуддя не повинно бути ілюзорним і має забезпечувати реальний захист прав особи і гарантії того, що справу буде вирішено остаточно рішенням в судовому провадженні (рішення від 09.12.2010 у справі Буланов та Купчик проти України, від 13.02.2011 у справі Чуйкіна проти України).
Суд акцентує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
З огляду на викладене, з урахуванням наведених законодавчих норм та встановлених обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації, тому зважаючи на необхідність належного захисту та відновлення порушеного права позивача необхідно зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби та виключити його зі списків особового складу частини, оскільки саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним та в повній мірі забезпечить повне припинення порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача.
Щодо посилань Військової частини НОМЕР_1 на висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 05.02.2025 по справі №160/2592/23, слід зазначити наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39).
Суд зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі обставин окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
У постанові від 05.02.2025 по справі №160/2592/23 Верховний Суд зазначив, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу за мобілізацією є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинить відновлення попереднього становища особи, яка була призвана на військову службу. Разом з тим, у вказаній справі позивач оскаржував не акт індивідуальної дії (наказ начальника районного ТЦК та СП про мобілізацію або наказ командира військової частини про зарахування до особового складу частини), отже обставини у справі №160/2592/23 не є тотожними обставинам справи, що розглядається. Крім того, висновки Верховного Суду про визнання процедури призову незворотною ухвалені не у зразковій справі, а стосується конкретного випадку військовослужбовця, який майже через рік звернувся до суду з позовом про непроходження ВЛК.
Ухвалюючи рішення, суд керується статтею 246 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (параграф 58 рішення у справі Серявін та інші проти України).
Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За змістом положень частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, на підставі наданих доказів у їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. 
Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Зважаючи на викладене, судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправною відмову у звільненні з військової служби та зобов`язання вчинити дії – задовольнити.
Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) у звільненні ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) з військової служби.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) з військової служби та виключити його зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1064,96 грн. (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.М. Бухтіярова