ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2026 року 
м. Харків
справа № 645/725/25
провадження № 22-ц/818/945/26 
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В.,Пилипчук Н.П.
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Мороз Людмили Святославівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 26 серпня 2025 року у складі судді Попової В.О., -
ВСТАНОВИВ:
В січні 2025 року ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Мороз Л.С., звернувся до суду з позовом, в якому просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що він самостійно виховує та утримує дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування позову зазначено, що позивач ОСОБА_1 з 13 жовтня 2016 року перебував із відповідачкою ОСОБА_2 у шлюбі, який розірвано 18.10.2024. Від шлюбу сторони мають двох синів : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сторони проживають окремо. Після початку повномасштабного вторгнення рф в Україну позивач ОСОБА_1 разом зі своїми дітьми та мамою ОСОБА_5 переїхали до Рівненської області, де спільно проживають з 22 квітня 2023 року. Син ОСОБА_6 є учнем Рівненської гімназії № 10 Рівненської міської ради, а син ОСОБА_7 - відвідує заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 41 Рівненської міської ради. Позивач ОСОБА_1 з 18 жовтня 2023 року працює в ТОВ «Салма-фуд». Відповідачка проживає у с. Петрівка Куп`янського району Харківської області, життям дітей не цікавиться, матеріально дітям не допомагає, наміру переїхати у м. Рівне вона не має. Позивач самостійно несе всі витрати на утримання дітей, опікується їх духовним та фізичним розвитком. Також зазначено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2024 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , а саме розірвано між сторонами шлюб та визначено місце проживання малолітніх дітей: з батьком - ОСОБА_1 .. У зв`язку з необхідністю вирішення питання щодо юридичної фіксації факту самостійного виховання дітей, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Харкова від 26 серпня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини. Виходячи з цього, факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Натомість, даних про існування між батьками відповідного спору, позовна заява та матеріали справи не містять. Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази, що позивач звертався до уповноважених органів, самостійно, як батько дітей, з відповідними заявами щодо будь-яких питань в реалізації прав дітей без згоди на це матері та отримував відмову у вирішенні цих питань, що може свідчити про наявність спору між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Не погодившись з даним рішенням суду, адвокат Мороз Л.С. звернулася в інтересах ОСОБА_1 з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідачка не позбавлялась батьківських прав та не визнавалась недієздатною або обмежено дієздатною, так і не оголошувалась безвісно відсутньою, проте, вона безпричинно, вже тривалий час не користується своєю батьківською правосуб`єктністю, зокрема, не здійснює щодо вказаних дітей прав та не виконує обов`язків, пов`язаних з їх вихованням та утриманням. Діти проживають з батьком, який ними повністю опікується і займається їх розвитком, вихованням, а також забезпечує усім необхідним, а мати самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, що підтверджено також свідком ОСОБА_5 . Крім цього, в якості доказів самостійного виховання та утримання дітей позивачем, суду було надані всі належні та допустимі докази, якими є рішення від 18.11.2024 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей разом з батьком, а також довідки про місце проживання дітей разом з батьком, та про доходи позивача, а саме - отримання допомоги на дітей як ВПО, що судом враховано не було. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 13 жовтня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.12).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчать, свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане 18 листопада 2016 року Чугуївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, та свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане 12 жовтня 2018 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву, Чугуївському та Печенізькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а.с.13,15)
Відповідно до рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2024 року (справа № 569/3745/24) шлюб між сторонами розірвано, визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішення набрало законної сили 19.12.2024 (а.с.44-46).
Згідно копії паспорту серії НОМЕР_4 , ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.10) та фактично проживає у АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи Управління державних соціальних програм Департаменту соціальної політики Рівненської міської ради від 14 вересня 2022 року №5612-5002126831 (а.с.17) та довідкою про фактичне місце проживання, виданою ОСББ «Господар» №28 від 27.08.2024 р. (а.с.34).
Відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується даними з Єдиного державного демографічного реєстру №1256674 від 02.04.2025 (а.с.59).
Згідно вищевказаного рішення суду від 18.11.2024 року, місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено з батьком (позивачем) ОСОБА_1 . 
Малолітні діти – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають разом з батьком - позивачем ОСОБА_1 та його матір`ю – ОСОБА_5 у АДРЕСА_2 , що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи Управління державних соціальних програм Департаменту соціальної політики Рівненської міської ради №5612-5002126831 від 14 вересня 2022 року, № 5612-5003129045 від 21 лютого 2024 року, №5612-5003129090 від 21 лютого 2024 року та довідкою про фактичне місце проживання №28 від 27.08.2024 р., виданого ОСББ «Господар» (а.с.17-22,34).
Згідно довідки «Рівненської гімназії №10 Рівненської міської ради» №вих-308/01-30 від 01.10.2024 року, вбачається, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 0109.2023 року є учнем 2-Б класу Рівненської гімназії №10 Рівненської міської ради. (а.с.26)
Згідно довідки, виданої управлінням освіти Виконавчого комітету Рівненської міської ради Закладу дошкільної освіти (Ясла-садок) №41 інтелектуального напрямку Рівненської міської ради №76 від 11.09.2024 р., ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 01.09.2023 року, дійсно відвідує Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №41 інтелектуального напрямку Рівненської міської ради (а.с.27).
Як зазначено у Висновку Органу опіки та піклування Рівненської міської ради, ОСОБА_1 разом з синами проживає в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . В квартирі створені умови для проживання, виховання та розвитку малолітніх дітей, батько офіційно працює, має стабільний дохід та взмозі забезпечити синів усім необхідним, за місцем роботи характеризується позитивно. Діти відвідують навчальні заклади: гімназію та садочок, одягнуті по сезону, виглядають охайно, усім необхідним забезпечені. Тато та бабуся дітей, за потребою відвідують заклади, цікавляться успіхами дітей, підтримують зв`язок з вчителями та вихователями закладів. Матір дитини зв`язку з вчителем та вихователем не підтримує, до закладів не з`являлась, адміністрація навчального закладу та вихователі закладу її ніколи не бачила (а.с.41-43).
Свідок ОСОБА_5 , яка є матір`ю позивача та бабусею його малолітніх дітей, під час розгляду справи в суді першої інстанції зазначила, що позивач по справі є її сином, з листопада 2021 року діти проживають без матері, батько забезпечує їх усім необхідним, а матір матеріально дітям не допомагає.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4-5, 12, 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Звертаючись до суду з із заявою про встановлення факту самостійного виховання дітей, ОСОБА_1 стверджував, що він самостійно виховує та утримує дітей, а його колишня дружина і матір його дітей, відповідач по справі - ОСОБА_2 , життям дітей не цікавиться, матеріально дітям не допомагає, переїжджати до дітей у м. Рівне наміру не має, у зв`язку з чим, у нього виникла необхідність вирішення питання щодо юридичної фіксації зазначеного факту для подальшого оформлення документів щодо організації отримання допомоги на дітей, безперешкодного переміщення його та дітей, зняття з реєстрації місця проживання, а також з огляду на те, що не теперішній час багато організації потребують згоди обох батьків, або в разі відсутності одного з батьків, необхідно надавати документ, який підтверджує самостійне виховання.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, здійснюється Сімейним кодексом України.
Згідно ч. 9 ст. 7 СК України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька, тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Крім цього, Законом України "Про охорону дитинства" закріплено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону (ч.ч. 1, 6 ст. 12).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України, зокрема, відповідно ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Вирішення батьками питань щодо виховання дитини, передбачені вимогами ст. 157 СК України, відповідно до якої, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору, є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.
При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин, складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
В силу положень ЦК України, у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру, є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька, тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Згідно з приписами ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру, припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, а невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку, може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. При цьому, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав, згідно з вимогами ст.164 СК України.
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, то в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
При цьому, СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків, свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Відповідно до вимог ст.ст.152, 157 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відмова батьків від дитини, є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Велика Палата Верховного Суду у цивільній справі за № 201/5972/22 від 11.09.2024 зробила висновок про те, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання/утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання/утримання дитини.
Позивач, обґрунтовував позовні вимоги тим , що встановлення факту самостійного виховання та перебування дітей на утриманні батька має для нього виключне юридичне значення для подальшої реалізації ним своїх прав та захисту прав та інтересів дітей, в т.ч. оформлення документів для дітей без отримання на те нотаріальної/письмової згоди матері, з якою діти спільно не проживають.
При цьому в матеріалах справи відсутні докази, що позивач звертався до уповноважених органів самостійно, як батько дітей з відповідними заявами та отримував відмови у вирішенні питань, щодо реалізації прав дітей без згоди на це матері, що може свідчити про наявність спору між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Даних про існування між батьками відповідного спору позовна заява та матеріали справи не містять.
З огляду на зазначене судова колегія погоджується з висновокм суду про те, що вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки встановлення факту одноосібного виховання дитини одним із батьків не може бути самостійною вимогою, а є однією з обставин, що встановлюється при розгляді спорів між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, наприклад щодо захисту права власності дитини, матеріального забезпечення дитини, отримання дитиною медичних або освітніх послуг, тощо.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Мороз Людмили Святославівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 26 серпня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий        О. Ю. Тичкова

Судді         О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук