Справа № 761/33618/23
Провадження № 2/761/819/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

03 лютого 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Анохіна А.М.,
секретаря судового засідання - Лазуренко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, у якому просить:
усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування реєстраційного запису внесеного до реєстрової книги Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 1/407, про державну реєстрацію права власності на гараж № НОМЕР_1 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005;
усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування реєстраційного запису внесеного до реєстрової книги Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 1/407, про державну реєстрацію права власності на гараж № НОМЕР_1 на 1/4 частини та 1/2 частини, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 за ОСОБА_1 ;
усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування реєстраційного запису внесеного до реєстрової книги Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 1/407, про державну реєстрацію права власності на гараж № НОМЕР_1 на 1/4 частини та 3/4 частини, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 за ОСОБА_2 ; усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування реєстраційного запису внесеного до реєстрової книги Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 1/407, про державну реєстрацію права власності на гараж № НОМЕР_1 за ОСОБА_3 , з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на нього, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005;
усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києві в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельної площею 20 кв.м. та повернути Київській міській раді земельну ділянку під зазначеним об`єктом нерухомого майна, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 з приведенням її у придатний для використання стан.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що від Комунального підприємства Київської міської ради Київське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «БТІ», Бюро) встановлено, що згідно з даними реєстрових книг за ОСОБА_4 проведена державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме гараж № НОМЕР_1 , орієнтовною площею 20 кв. м., яка зареєстрована в Бюро за реєстровим № 1/407, що розташований за наступною адресою: АДРЕСА_1 .
Підставою внесення даного реєстраційного запису є: довідка ГБК «Киянівський» № 3 від 15.01.1992.
Надалі, відповідно до інформації, отриманої від КП «БТІ», згідно з даними реєстрових книг, відбулась перереєстрація права власності об`єкта нерухомого майна, гаража № НОМЕР_1 , орієнтовною площею 20 кв. м, що розташований за наступною адресою: АДРЕСА_1 , а саме:
-право власності на 1/4 частини гаража перейшло після ОСОБА_4 до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , Відповідач 1) на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 03.08.1998, зареєстрованого в Бюро 27.08.1998;
-право власності на 1/4 частини гаража перейшло після ОСОБА_4 до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , Відповідач 2) на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 03.08.1998, зареєстрованого в Бюро 27.08.1998;
-право власності на 1/2 частини гаража перейшло після ОСОБА_4 до ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, посвідченого 03.08.1998, зареєстрованого в Бюро 27.08.1998.
У подальшому, право власності на 3/4 частини гаража перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 на підставі договору дарування посвідченого 09.10.1998, зареєстрованого в Бюро 20.11.1998.
Надалі, право власності на гараж перейшло до ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27.03.2006 та зареєстрваного в Бюро 29.03.2006.
Зазначений об`єкт нерухомого майна розташований у межах земельне ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому, Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 під будівництво ні ОСОБА_4 , і ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 , ні іншим юридичним ч фізичним особам у власність чи користування не приймала.
Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не вбачається можливим, з метою захисту своїх порушених прав позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом.
15 вересня 2023 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді ОСОБА_5 .
Рішенням Вищої ради правосуддя від 04.02.2025 №171/0/15-25 суддю ОСОБА_5 було звільнено у відставку.
Відповідно до ч. 7 ст. 33 ЦПК України невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ.
Згідно розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Зборщік А.О. щодо повторного автоматизованого розподілу справи №01-08-945 від 02.04.2025, призначено повторний автоматичний розподіл справи № 761/33618/23, провадження № 2/761/1468/2025.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2025, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М.
Ухвалою від 07.04.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою від 01.05.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.
21 травня 2025 до суду надійшли витребувані документи.
Ухвалою від 12.06.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надійшла його письмова заява, зі змісту якої вбачається, що останній позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, а також розглянути справу за його відсутності, проти проведення заочного розгляду справи не заперечив.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України.
Про причину неявки суд до відома не поставили.
Крім того, відповідачі викликалися до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Відповідно до ч. 3, 5, 8, 11 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.
У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 14-507 цс 18 від 12 грудня 2018 року.
Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідачів про час розгляду справи належним.
Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
За таких обставин суд визнав можливим провести розгляд справи за відсутності учасників процесу.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Відповідно до статті 14 Конституції України, статті 1 ЗК України, статті 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно зі статтею 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
З урахуванням статей 1, 2, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.
Положення статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлюють, що територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
До повноважень міських рад у галузі земельних відносин згідно зі статтями 12, 83, 122 Земельного кодексу України, статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» належить розпорядження землями комунальної власності в межах, визначених Земельним кодексом України.
Зокрема, статтею 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.
У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Відповідно до інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 зареєстровано за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради. 
Враховуючи викладене, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Київська міська рада як орган місцевого самоврядування, що виконує повноваження власника земельної ділянки комунальної власності на території міста Києва, а також суб`єкт, уповноважений на здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель на території міста Києва.
Як встановлено судом, згідно з даними реєстрових книг за ОСОБА_4 проведена державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме гараж № НОМЕР_1 , орієнтовною площею 20 кв. м., яка зареєстрована в Бюро за реєстровим № 1/407, що розташований за наступною адресою: АДРЕСА_1 .
Підставою внесення даного реєстраційного запису є: довідка ГБК «Киянівський» № 3 від 15.01.1992.
Надалі, відповідно до інформації, отриманої від КП «БТІ», згідно з даними реєстрових книг, відбулась перереєстрація права власності об`єкта нерухомого майна, гаража № НОМЕР_1 , орієнтовною площею 20 кв. м, що розташований за наступною адресою: АДРЕСА_1 , а саме:
-право власності на 1/4 частини гаража перейшло після ОСОБА_4 до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , Відповідач 1) на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 03.08.1998, зареєстрованого в Бюро 27.08.1998;
-право власності на 1/4 частини гаража перейшло після ОСОБА_4 до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , Відповідач 2) на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 03.08.1998, зареєстрованого в Бюро 27.08.1998;
-право власності на 1/2 частини гаража перейшло після ОСОБА_4 до ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, посвідченого 03.08.1998, зареєстрованого в Бюро 27.08.1998.
У подальшому, право власності на 3/4 частини гаража перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 на підставі договору дарування посвідченого 09.10.1998, зареєстрованого в Бюро 20.11.1998.
Надалі, право власності на гараж перейшло до ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27.03.2006 та зареєстрваного в Бюро 29.03.2006.
Зазначений Об`єкт нерухомого майна розташований у межах земельне ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 за адресою: АДРЕСА_1 .
Матеріали справи не містять доказів, що гаражам, які збудовані в автокооперативі по будівництву та експлуатації особистих гаражів « Киянівський » по АДРЕСА_1 присвоювались адреси відповідно до порядку, який затверджений рішенням Київської міської ради «Про деякі питання ведення реєстрів адрес, вулиць та інших поіменованих об`єктів у місті Києві» від 22.05.2013 р. № 337/9394.
Крім того, в порушення пункту 77 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. № 1127 (далі - Порядок № 1127) державному реєстратору не було надано відомостей про технічну інвентаризацію гаража, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння такому об`єкту адреси (крім випадку проведення реконструкції об`єкта, що не має наслідком його поділ, виділ частки або об`єднання), отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.
Суд звертає увагу, що пунктом 78 зазначеного Порядку № 1127 визначено, що документ, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05.08.1992 р.
У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності та користування на землю набувається та реалізується фізичними та юридичними особами в порядку і на підставах, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно з частиною 1 статті 116 ЗК України (в редакції, чинній на момент набуття права власності на спірне майно) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до статті 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 під будівництво відповідачам або іншим юридичним/фізичним особам у власність чи користування не приймала, що свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки комунальної власності, чим порушено право комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.
Спірні правовідносини безпосередньо врегульовані статтею 376 ЦК України. Згідно з частинами 1, 2 цієї статті житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними (статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).
Статтею 212 ЗК України унормовано, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
07.06.1976 р. Київська міська рада депутатів трудящих в особі її виконавчого комітету відвела виконавчому комітету Шевченківської районної Ради трудящих м. Києва земельну ділянку площею 0,3 га за адресою: АДРЕСА_1 під влаштування відкритої автостоянки з встановленням металевих гаражів-боксів.
24.04.2003 р. Київська міська рада прийняла рішення № 411/571, пунктом 12 якого вирішила:
- припинити Шевченківській районній у м. Києві державній адміністрації право користування земельною ділянкою площею 0,27 га, відведеною відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 07.06.1976 р. від 545/22 "Про відведення земельної ділянки Шевченківської райради депутатів трудящих по Киянівському провулку під влаштування відкритої автостоянки для машин індивідуального користування з встановленням металевих гаражів-боксів" у зв`язку з добровільною відмовою від цих земель (лист-згода від 28.03.2003 р. № 01/37-1550) і віднести зазначену земельну ділянку до земель запасу житлової та громадської забудови;
- передати ТОВ "Елітне житло" у короткострокову оренду строком на 3 роки земельну ділянку площею 1,97 га для будівництва житлового будинку з підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі: - площею 1,7 га - за рахунок земель міської забудови, площею 0,27 га - за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови;
- визнати таким, що втратило чинність, рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 545/22 від 07.06.1976 р. "Про відведення земельної ділянки виконкому Шевченківської райради депутатів трудящих по Киянівському провулку під влаштування відкритої автостоянки для автомашин індивідуального користування з встановленням металевих гаражів-боксів".
Пунктом 8 рішення № 125/1335 від 18.03.2004 р. Київська міська рада вирішила:
- договір оренди земельної ділянки № 91-6-00177 від 21.10.2003 р. ТОВ "Елітне житло" розірвати за згодою сторін та перевести зазначену земельну ділянку до земель запасу житлової та громадської забудови;
- затвердити проект відведення земельної ділянки ТОВ "Мегаград" для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціонального комплексу з об`єктами житлово-громадського та готельно-офісного призначення у пров. Киянівському, 13-21 у Шевченківському районі м. Києва.
- передати ТОВ "Мегаград" в довгострокову оренду строком на 10 років земельну ділянку загальною площею 5,58 га для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціонального комплексу з об`єктами житлово-громадського та готельно-офісного призначення у пров. Киянівському, 13-21 у Шевченківському районі м. Києва, у тому числі: - площею 1,97 га - за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови; - площею 3,61 га - за рахунок земель міської забудови.
У січні 2008 р. Автокооператив по будівництву та експлуатації особистих гаражів "Киянівський" (далі Автокооператив "Киянівський") звернувся до господарського суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, ТОВ "Мегаград", за участю третьої особи - Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про: визнання за Автокооперативом "Киянівський" права користування земельною ділянкою площею біля 0,3 га по АДРЕСА_1; визнання недійсним пункту 12 рішення Київської міської ради від 24.04.2003р. № 411/571; визнання недійсним пункту 8 рішення Київської міської ради від 18.03.2004р. № 125/1335; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки ВВК № 525312 від 09.11.2004 р., укладеного між Київською міською радою та ТОВ "Мегаград".
Рішенням господарського суду м. Києва від 14.07.2008 р. позовні вимоги задоволені частково. За апеляційною скаргою ТОВ "Мегаград" Київський апеляційний господарський суд, переглянувши рішення господарського суду м. Києва від 14.07.2008 р. в апеляційному порядку, постановою від 27.11.2008 р. скасував його, та прийняв нове рішення, у задоволенні позовних вимог відмовив повністю.
Вказана постанова Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2008 р. у справі № 6/76и залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 07.04.2009 р.
Відповідно до ч. 4 та ч. 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 5 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 18 ЦПК України).
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / НОМЕР_1 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Вказаного висновку дійшов також Верховний Суд в постанові від 09.06.2022 р. у справі № 520/9588/16-ц.
У вказаній справі встановлено наступне: «Статтею 141 Земельного кодексу України передбачені підстави припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою (пункт а) вказаної норми. Відповідно до пунктів 3,4 статті 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Зі змісту вказаної норми вбачається, що добровільна відмова це припинення за власною волею права користування та права власності на земельну ділянку. Зі змісту оскаржуваного рішення Київської міської ради № 411/571 від 24 квітня 2003 року припинено Шевченківській районній у м. Києві державній адміністрації право користування земельною ділянкою площею 0,27 га, відведеною їй відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 07 червня 1976 року від 545/22 у зв`язку із добровільною відмовою. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Зі змісту ч. 3 цієї статті вбачається, що приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації забороняється. Під час здійснення апеляційного провадження, судом апеляційної інстанції було встановлено, що позивач (Автокооператив "Киянівський") не був особою, наділеною правом користування земельною ділянкою, отже його права не могли бути порушені внаслідок прийняття рішень Київської міської ради від 18 березня 2004 року та 24 квітня 2003 року. Позивачем не надано доказів звернення до компетентних органів з приводу отримання земельної ділянки та її оформлення у встановленому законом порядку. Крім того, під час здійснення апеляційного провадження судом було встановлено, що майно, яке знаходиться на спірній земельній ділянці є рухомим майном.».
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У свою чергу, у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Суд звертає увагу, що у зв`язку з відсутністю будь-якого речового права автокооперативу по будівництву та експлуатації особистих гаражів «Киянівський» на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , наявність об`єкта нерухомого майна відповідачами прямо порушує права власника зазначеної земельної ділянки в особі Київської міської ради на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Фактично, звернення Київської міської ради до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання надання в користування земельних ділянок комунальної власності та дотримання конституційного принципу рівності усіх перед Законом.
У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 р. у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06), зазначено, що вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а також передбачено, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом». Вираз «на умовах, передбачених законом» найперше вимагає, щоб відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, зможе передбачити його наслідки для себе (пункт 155 рішення Європейського суду з прав людини від 29.04.2003 р. у справі «Полторацький проти України»).
Суд звертає увагу, що позовні вимоги Київської міської ради у даній справі не порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод з огляду на наступне.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 р., «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 р., «Щокін проти України» від 14.10.2010 р., «Сєрков проти України» від 07.07.2011 р., «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 р., «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.11.2009 р., «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 р., «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23.01.2014 р.) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Звернення Київської міської ради до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності та дотримання конституційного принципу рівності усіх перед Законом, а отже порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод у даному спорі відсутнє.
Суд звертає увагу на те, що у відповідності до вищевикладеного, особа, яка не набула права власності на земельну ділянку, не може зазнавати втручання у приватну власність, оскільки відсутність власницьких прав перешкоджає визнанню її приватною власністю на зазначену земельну ділянку.
Таким чином, у відповідності до принципів правового демократичного суспільства, не є втручанням у приватну власність, коли таке втручання слугує легітимній меті, що підтримує загальний інтерес та нівелює негативні наслідки для суспільства.
Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини 8 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на момент внесення запису в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно) та частини 4 статті 15 вказаного Закону (в редакції станом на момент внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно) державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 22 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Стосовно набувачів права власності на спірний гараж, суд зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 22 ЗК РСР від 1970 року приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.
Також, згідно з приписами статті 22 ЗК УРСР від 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
Роз`ясненням Держгеокадастру від 03.06.2021 р. вказано, що документи, які підтверджують наявність у громадянина права користування, є, зокрема: державні акти на право постійного користування земельними ділянками (стаття 23 ЗК України в редакції 1992 року, первісна редакція стаття 126 чинного ЗК України), державні акти на право володіння землею (стаття 23 ЗК УРСР 1990 року), записи в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій, записи в погосподарських книгах сільських рад, записи в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських і сільських рад (стаття 20 ЗК УРСР 1970 року).
Перш ніж власник - член гаражно-будівельного кооперативу має можливість оформити документи на свій особистий гараж, кооперативом повинні бути оформлені відповідні документи, що свідчать про їх законне будівництво. Оформленням документів у гаражному кооперативі займається голова кооперативу, який повинен мати документи що стосуються оренди земельної ділянки або права постійного користування нею і дозвіл на будівництво гаражів.
Умовами отримання права власності на гараж, розташований у гаражному кооперативі є: гаражний кооператив зареєстровано як юридичну особу; відомості про наявний гаражний кооператив внесені до Реєстру юридичних осіб; зареєстроване речове право на земельну ділянку, на якій розташований кооператив; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; перелік фізичних та юридичних осіб, кошти яких залучалися для будівництва, або затверджений загальними зборами кооперативу список членів кооперативу; документ, що підтверджує прийняття об`єкта в експлуатацію.
Для реєстрації права власності на гараж члену кооперативу необхідно мати наступні документи: паспорт та ідентифікаційний код майбутнього власника гаража; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; належним чином завірена копія акта про передачу землі для використання гаражним кооперативом; документ, що підтверджує прийняття об`єкта в експлуатацію, у разі якщо будівництво об`єкта здійснювалося після 05.08.1992 р.; довідку кооперативу про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі; технічний паспорт на гараж виданий Бюро технічної інвентаризації.
Водночас, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 02.10.1996 р. № 1563 «Про затвердження тимчасового Порядку видачі свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна» (далі - Розпорядження), особа, яка набула право власності на майно (гараж), повинен був належним чином оформити свідоцтво про право власності на гараж, для подальшого (належного) розпорядження ним.
Відповідно до підпункту 2.5 пункту 2 зазначеного Розпорядження, Об`єктами нерухомого майна, на які оформлюється право власності з видачею свідоцтв, є, зокрема, дачі, садові будинки, гаражі.
Пунктом 7 Розпорядження встановлено, що функцією структурних підрозділів місцевих органів державної виконавчої влади при видачі свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна, а саме Управління земельних ресурсів є: - оформлення свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна, підтверджує наявність існуючих документів про надання земельних ділянок в користування або власність та їх чинність; - у разі відсутності документів надає довідку про стан оформлення документів, які посвідчують право користування або власності земельними ділянками, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, або інформацію про реєстрацію земельної ділянки по матеріалах інвентаризації меж землекористувань в м. Києві; - присвоює ідентифікаційний код об`єкта нерухомого майна, виходячи з коду земельної ділянки згідно з земельно-кадастровою інформацією.
Згідно з пунктами 10.3 та 10.9 Розпорядження, серед документів які необхідні для видачі свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна є, зокрема: правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності заявника на зазначений об`єкт; належно оформлені міським бюро технічної інвентаризації не раніш, ніж 3 роки тому, технічний паспорт та поповерхові плани будинку; документи, які підтверджують право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташований об`єкт; рішення органу державної виконавчої влади про надання дозволу на будівництво або реконструкцію об`єкту; акт державної комісії про прийняття об`єкту в експлуатацію.
У випадку, якщо особа є членом гаражних і дачних кооперативів, колективів і індивідуальних забудовників малоповерхового і котеджного будівництва, які побудували гаражі, дачі та котеджі згідно з чинним законодавством, подається рішення або розпорядження органу державної виконавчої влади про відведення земельної ділянки.
За відсутності будь-яких правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , збудоване нерухоме майно, а саме гараж № НОМЕР_1 , є самочинним будівництвом в розумінні статті 376 ЦК України.
Відповідно до правових висновків, зроблених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 р. у справі № 916/1608/18, «знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі у цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі» (пункт 84 постанови).
Як зазначає позивач, на сьогоднішній день, ні ОСОБА_4 , ні відповідачі, ні будь-яка інша фізична чи юридична особа не звертались до приймальні Київради для оформлення права користування земельною ділянкою комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 (гараж № НОМЕР_1) , що вбачає або незацікавленість або прихований мотив у незаконному заволодінні земельної ділянки територіальної громади міста Києва.
Таким чином, суд погоджується з доводами позивача та зазначає, що в результаті незаконної реєстрації права власності на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , порушено права, майнові інтереси законного власника земельної ділянки - територіальної громади міста Києва, яка позбавлена можливості користуватись та розпоряджатися цією земельною ділянкою.
Разом з цим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 р. у справі № 916/2791/13, висновки в якій аналогічні висновкам, викладеним у постановах від 23.06.2020 р. у справі № 680/214/16 та від 20.07.2022 р. у справі № 923/196/20, зазначено, зокрема, що аналіз положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу положень законодавства не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.12.2022 р. у справі № 914/2350/18 вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Як зауважила Велика Палата Верховного Суду, положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить.
Задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності, за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2023 р. у справі № 910/20036/20.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 р. у справі № 916/1174/22 зроблено висновок, що за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.
Отже, належними вимогами, які може заявити позивач у даній справі, є також вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Окрім того, безпідставна державна реєстрація права власності на нерухоме майно на самовільно зайнятій земельній ділянці, також створює перешкоди законному власнику землі та протирічить вимогам чинного законодавства щодо підстав та порядку набуття речових прав на нерухоме майно, засадам та принципам державної реєстрації як процедури офіційного визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, спотворення змісту державних процедур з метою незаконного заволодіння землею комунальної власності.
Оскільки, побудований об`єкт нерухомого майна перешкоджає реалізації Київській міській раді права власності (володіння, розпорядження) зазначеною земельною ділянкою, суд вважає, що обрано вірний (ефективний) спосіб захисту порушеного права, а саме: усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом, зокрема, знесення самочинно збудованого майна та скасування державної реєстрації права власності на майно.
З урахуванням викладеного, з метою усунення перешкод Київській міській раді у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування реєстраційного запису внесеного до реєстрової книги Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 1/407, про державну реєстрацію права власності на гараж № НОМЕР_1 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005.
Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України), землекористувачі (стаття 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 123 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав.
Відповідно до положень статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним (постанови Верховного Суду від 18.02.2019 р. у справі № 308/5988/17-ц, від 20.03.2019 р. у справі № 202/3 520/16-ц.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина 2 статті 376 ЦК України).
Подібні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.04.2023 р. у справі № 511/2303/19.
Суд звертає увагу, що відповідно до Генерального плану міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 р. № 370/1804, земельна ділянка (кадастровий номер 8000000000:91:157:0005) за функціональним призначенням належить до території громадських будівель та споруд (витяг з містобудівного кадастру, направлений листом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.02.2022 р. № 00346094).
Водночас, територія громадських будівель та споруд - територія, яка підлягає облаштуванню будинками і приміщеннями, які призначені для розміщення закладів, підприємств, організацій, які надають послуги фізичним особам (населенню) або юридичним особам (громаді та державі). Тобто, зазначений фрагмент земельної ділянки не відноситься до територій житлових зон і має планувальні обмеження відповідно до Державних будівельних норм від 28.09.2018 р. ДБН В.2.2-9-2018 «Громадські будинки та споруди. Основні положення».
Враховуючи вищевикладене, будівництво, обслуговування та експлуатації гаража не відповідає містобудівній документації за функціональним призначенням.
Викладені у позовній заяві факти та обставини свідчать про порушення земельного законодавства, шляхом самовільного захоплення земельної ділянки та розташування на ній самочинно збудованого майна за адресою: АДРЕСА_1 , чим створено перешкоди власнику у раціональному та ефективному використанні земельної ділянки відповідно до її призначення та відповідно до встановленої законом мети, нівелює можливість подальшої використання цих земель з метою задоволення потреб та інтересів територіальної громади.
Варто зазначити, що повернення земельної ділянки у тому стані, який є на теперішній час, не призведе до поновлення порушених інтересів громади у повному обсязі, оскільки наявна на земельній ділянці самочинна забудова беззаперечно створюватиме перешкоди власнику при подальшій реалізації правомочностей щодо цієї земельної ділянки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 р. у справі № 916/2791/13 зазначено, що «у силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, за її рахунок (частина 4 статті 376 Цивільного кодексу України). Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина 5 статті 376 ЦК України).
Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 ЦК України).
Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (стаття 212 ЗК України).
У постанові від 16.02.2021 р. у справі № 910/2861/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку.
Суд вважає, що задоволення позовної вимоги щодо знесення самочинного гаражу на земельній ділянці, яка є власністю територіальної громади, переслідує легітимну мету контролю за використанням земельної ділянки комунальної власності згідно із загальними інтересами та є пропорційним меті контролю за використанням останньої у загальних інтересах (постанова Верховного Суду від 14.02.2024 р. у справі № 523/8263/20).
Суд звертає увагу, що земля комунальної власності зайнята самовільно, що суперечить вимогам чинного законодавства до порядку володіння та користування землею та створює перешкоди законному власнику у реалізації повноважень щодо цієї землі.
З огляду на викладені обставини справи, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на земельну ділянку та їх поновлення є повернення земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (під зазначеним об`єктом нерухомого майна), та знесення самочинно збудованого нерухомого майна - гаража № НОМЕР_1 , з приведенням відповідачем у придатний до використання стан. А тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Отже, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, які підлягають задоволенню.
У відповідності до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.
Таким чином, з відповідачів солідарно підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 13420 грн.
Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 289, 352-355 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:

Позов Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан - задовольнити.
Усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування реєстраційного запису внесеного до реєстрової книги Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 1/407, про державну реєстрацію права власності на гараж № НОМЕР_1 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005.
Усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування реєстраційного запису внесеного до реєстрової книги Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 1/407, про державну реєстрацію права власності на гараж № НОМЕР_1 на 1/4 частини та 1/2 частини, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 за ОСОБА_1 .
Усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування реєстраційного запису внесеного до реєстрової книги Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 1/407, про державну реєстрацію права власності на гараж № НОМЕР_1 на 1/4 частини та 3/4 частини, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 за ОСОБА_2 . Усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування реєстраційного запису внесеного до реєстрової книги Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 1/407, про державну реєстрацію права власності на гараж № НОМЕР_1 за ОСОБА_3 , з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на нього, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005.
Усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києві в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельної площею 20 кв.м. та повернути Київській міській раді земельну ділянку під зазначеним об`єктом нерухомого майна, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 з приведенням її у придатний для використання стан.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ІПН невідомо, проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь Київської міської ради (код ЄДРПОУ 22883141, місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 36) судовий збір у розмірі 13420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень 00 копійок.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Повний текст рішення складено 13.02.2026.

Суддя Андрій АНОХІН