Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2026 року Справа№200/1671/26 

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Буряк І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною стягнення сум, -
УСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до військової частини НОМЕР_2 (далі – відповідач, ВЧ ), де просить суд:
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 07.03.2023 по 29.01.2026 у розмірі шестимісячного середнього заробітку, що складає 107 369,52 грн;
стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 07.03.2023 по 29.01.2026 у розмірі шестимісячного середнього заробітку, що складає 107 369,52 грн. 
Крім вказаного, позивач просить суд, вирішити питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, а саме, стягнути відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у суді першої інстанції.
Позов мотивовано таким.
Позивач з 24.02.2022 по 07.03.2023 проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_4 . Правонаступником вказаної військової частини є ВЧ НОМЕР_2 – відповідач у справі.
Станом на день звільнення з позивачем не проведено остаточний розрахунок при звільненні, що підтверджується рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06.09.2024 у справі № 200/5710/24.
Остаточний розрахунок з позивачем на виконання вказаного судового рішення відповідачем проведено лише 30.01.2026.
Представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом від 31.01.2026 № АЗ/01/2026-21 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Листом від 18.02.2026 № 1553/4014 ВЧ НОМЕР_2 надала відповідь на інші, поставлені у запиті питання, однак щодо середнього заробітку відповідь по суті питання відсутня.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.
Ухвалою суду від 11.03.2026 позовна заява залишалась без руху, у встановлений судом строк недоліки усунуті.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23.03.2026 адміністративну справу № 200/1671/25 прийнято до провадження. Вирішено здійснювати розгляд адміністративної справи одноособово суддею Буряк І.В. в порядку спрощеного позовного провадження у строк, встановлений статтею 258 КАС України. Витребувано у відповідача докази у справі.
Відповідачем надано відзив на позовну заяву за змістом якого відповідач проти позовних вимог заперечує та зазначає таке.
Позивач наказом командира ВЧ НОМЕР_4 від 07.03.2023 № 66 виключений зі списків особового складу військової частини у зв`язку із вибуттям до нового місця служби – ВЧ НОМЕР_5 .
Позивач помилково трактує норми законодавства, які стосуються відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні та розповсюджує їх на випадки, коли військовослужбовець переводиться з однієї військової частини до іншої, не звільняючись з військової служби та продовжуючи проходити службу у лавах Збройних Сил України.
Таким чином, зазначає відповідач, до спірних правовідносин відсутні підстави застосовувати ст. 117 Кодексу Законів України про працю, оскільки він продовжує виконувати свої службові обов`язки за новим місцем служби.
Посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16.02.2026 у справі № 360/110/24.
Також відповідач висловив заперечення щодо відшкодування на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою суду від 22.05.2026 повторно витребувано у відповідача докази, витребувані ухвалою суду від 23.03.2026. Продовжено строк розгляду справи №200/1671/26 до отримання від відповідача доказів у справі.
28 травня 2026 року відповідачем надано до суду витребувані судом докази.
Судом установлено такі фактичні обставини у справі.
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, паспорт ID-картка № НОМЕР_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням від 11.08.2023 серія НОМЕР_7 .
Відповідно витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_4 від 24.02.2022 № 27 вирішено вважати такими, що з 24.02.2022 прибули та приступили до виконання службових обов`язків у зв`язку із військовим становищем, серед інших, солдат ОСОБА_1 .
Згідно витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_4 від 07.03.2023 № 66 вважати такими, що справи та посаду здали та вибули до нового місця служби (ВЧ НОМЕР_5 ), зокрема, солдат ОСОБА_1 .
Представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом від 31.01.2026 № АЗ/01/2026-21 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Листом від 18.02.2026 № 1553/4014 ВЧ НОМЕР_2 надала відповідь на інші, поставлені у запиті питання, однак щодо середнього заробітку відповідь по суті – відсутня.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06.09.2024 у справі №200/5710/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_2 про визнання бездіяльності, дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошового забезпечення задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо не включення періоду з 24.02.2022 по 19.05.2022 до періоду участі ОСОБА_1 у заходах з національної безпеки та оборони, та з відбиття збройної агресії Російської Федерації.
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 надати ОСОБА_1 довідку про участь у заходах національної безпеки та оборони, та з відбиття збройної агресії Російської Федерації з включенням до тексту такої періоду з 24.02.2022 по 19.05.2022.
Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди у розмірі до 100 000,00 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів за період з 24.02.2022 по 18.05.2022 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168 з урахуванням фактично виплачених сум.
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду у розмірі до 100 000,00 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів за період з 24.02.2022 по 19.05.2022 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, з урахуванням фактично виплачених сум.
30 січня 2026 року на виконання вказаного рішення суду відповідачем виплачено позивачу суму грошового забезпечення у розмірі 190 197,98 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 03.12.2025 № 10033.
Правова позиція суду обґрунтована таким. 
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Так, відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
За приписами частин першої - третьої статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
У силу частини четвертої статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною третьою статті 24 Закону №2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) військовослужбовець не виключається та контракт не припиняється (не розривається) у разі: перебування на лікуванні; захоплення в полон або заручником, а також інтернування у нейтральну державу; безвісної відсутності - до визнання його в установленому порядку безвісно відсутнім або оголошення померлим; настання інших випадків, визначених законодавством.
Згідно із частиною 7 статті 26 Закону №2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі по тексту - Положення № 1153/2008), визначено порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
Положенням № 1153/2008, зокрема, встановлено порядок призначення на посади та звільнення з посад (розділ ІV).
Відповідно до пункту 109 Положення № 1153/2008 вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про призначення, в тому числі доведеного технічними засобами передачі документованої інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини має відбутися після здавання посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання військовою частиною зазначеного витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення по службі військовослужбовця.
Аналізуючи норми КАС України, Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Положення № 1153/2008, суд дійшов висновку, що війська служба є різновидом публічної служби, державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності, при призначенні чи переведенні військовослужбовця на іншу посаду під час проходження військової служби статус особи як військовослужбовця не змінюється, призначення чи переведення військовослужбовця на іншу посаду під час проходження військової служби не є тотожним звільненню з військової служби як публічної служби, підстави для звільнення з якої встановлені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", а порядок звільнення з військової служби передбачений положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Таким чином, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються саме під час звільнення з військової служби, а не при призначенні чи переведенні військовослужбовця на іншу посаду під час проходження військової служби.
Судом установлено, що позивача наказом командира ВЧ НОМЕР_4 від 07.03.2023 № 66 виключено зі списків особового складу військової частини у зв`язку із вибуттям до нового місця служби – ВЧ НОМЕР_5 .
Отже, на момент виникнення спірних правовідносин військова служба позивача не була завершена, оскільки він не звільнений з військової служби, а продовжував виконувати свої службові обов`язки на новому місці служби.
Таким чином, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин вимог статті 117 КЗпП України, яка встановлює відповідальність за затримку розрахунку при звільненні з публічної служби (військової служби).
Відповідно ч. 5ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 16 лютого 2026 року у справі № 360/110/24.
Враховуючи викладене, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
У зв`язку із відмовою у задоволенні позову підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись вимогами ст.ст.2, 6-11,12, 77, 90, 241 246, 255, 257, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд
ВИРІШИВ
У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду складено у повному обсязі – 29.05.2026. 

Суддя І.В. Буряк