ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
15 червня 2026 року 	Справа № 280/11204/25 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сацького Р.В. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою Комунального підприємства «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради до Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області, Східного офісу Держаудитслужби про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
19.12.2025 через підсистему «Електронний суд» до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Комунального підприємства «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради (далі позивач) до Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області (далі відповідач 1), Східного офісу Держаудитслуби (далі відповідач 2), в якій позивач просить: визнати протиправною та скасувати винесену Управлінням Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області Вимогу про усунення порушень законодавства від 17.10.2025 №040806-15/2807-2025, в частині 2.1, 2.2, 2.3 зобов`язальної частини вказаної вимоги.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вимога Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області від 17.10.2025 №040806-15/2807-2025 «Щодо усунення виявлених порушень законодавства» є протиправною. Позивач вказує, що при укладанні договорів на виконання робіт, послуг, постачання товарно – матеріальних цінностей контрагенти можуть бути як платники податку на додану вартість так і не платники цього податку. У період дії воєнного стану було введено спеціальний режим, який законодавчо дозволив платникам ПДВ перейти на платників єдиного податку. Деякі контрагенти скористались цим правом. При формуванні податкового зобов`язання зі сплати ПДС, на податковий кредит підприємство має право тільки на ті суми, на які контрагентом складено та зареєстровано в єдиному реєстрі податкових накладних, вчасно та без помилок. Позивач вважає, що платники єдиного податку законодавчо не повинні складати податкові накладні, тому, податкового кредиту немає бути, в зв`язку з чим, при отриманні фінансування з бюджету податкове зобов`язання є більшим, ніж податковий кредит. Позивач вважає, що діяв відповідно до норм діючого законодавства та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою суду від 24.12.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
07.01.2026 до суду від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 986), в якому зазначає, що управлінням Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області на виконання Плану проведення заходів державного фінансового контролю Державної аудиторської служби України на II квартал 2025 року, проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Позивача за період з 2023 по 2025. Як свідчить викладена в акті ревізії інформація, під час вказаного контрольного заходу перевірялось питання цільового використання бюджетних коштів та законність використання коштів комунального підприємства на оплату ПДВ по господарським операціям, проведеним за рахунок бюджетних коштів. З урахуванням вказаного, фахівці Управління здійснювали державний фінансовий контроль за ефективним використанням коштів, тобто в межах компетенції органів державного фінансового контролю. Відповідач зазначає, що нарахування податкових зобов`язань ПДВ на фінансування з бюджету по КЕКВ 2610, суперечить Бюджетному кодексу України та Інструкції №333, п.п. 196.1.6 п.196.1 ст. 196 Податкового кодексу України. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
07.01.2026 до суду від представника відповідача 1 надійшов відзив (вх. №976), в яких останній підтримує позицію відповідача 2 та додаткового заявлено клопотання про розгляд справи із викликом сторін за правилами загального провадження. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
12.01.2026 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що аналізуючи норми ПК України та інші нормативно-правові акти, для цілей визначення об`єкту оподаткування ПДВ визначальним є факт здійснення платником ПДВ операцій з постачання товарів/послуг, у тому числі з їх безоплатного постачання, а не факт отримання коштів (у тому числі бюджетних за кодом 2610). Якщо ж платник в ході господарської діяльності фактично постачає товари/послуги, то операція з постачання таких товарів/послуг є об`єктом оподаткування ПДВ. Тобто кошти, які отримує КП з місцевого бюджету на виконання конкретних робіт, є оплатою за надані послуги (роботи) незалежно від того, як оформлені правовідносини між сторонами, а операції з постачання послуг/робіт підлягають оподаткуванню ПДВ із нарахуванням податкових зобов`язань з ПДВ на дату зарахування коштів. Стосовно можливості застосування КП підпункту 196.1.6 пункту 196.1 статті 196 ПК України, то згідно з ним не є об`єктом оподаткування ПДВ операції з виплати субсидій, дотацій з бюджеті. Така норма стосується особи, яка здійснює виплати коштів, а не їх отримувача. Стосовно того, що податкове зобов`язання перевищує податковий кредит позивач доводить, що у період воєнного стану було введено спеціальний режим, який законодавчо дозволив платникам ПДВ перейти на єдиний податок, чим деякі контрагенти і скористались. Що стосується кредиторської заборгованості із розрахунків з бюджетом по ПДВ станом на 31.05.2025 у відповідності до п.5 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 30.01.2000 №20 шляхом коригування заборгованості на 871,96 грн, позивач зазначає, що зазначена сума була їм сплачена, в тому числі по декларації до 30.06.2025. просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
19.01.2026 до суду від представника відповідача 1 надійшли заперечення а відповідь на відзив, в яких він не визнає позицію позивача та вважає дії своїх посадових осіб правомірними та такими, що відповідають законодавству України. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
Згідно зі ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.
Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.
Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.
На виконання пункту 3.4.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Управлінням Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області на ІІ квартал 2025 фахівцями відповідача 1 проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Запоріжремсервіс» Запорізької міської раи за період з 01.01.2023 по 31.05.2025.
За результатами проведення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради за період з 01.01.2023 31.05.2025 складено Акт від 19.09.2025 №040806-20/20.
Не погоджуючись з порушеннями, викладеними в Акті, позивачем направлено до відповідача заперечення до Акту від 01.10.2025 №392701-05
За результатами розгляду заперечень до Акта ревізії, відповідачем складено висновок від 25.11.2025 №040817-15/3104-2025.
21.10.2025 позивач отримав від відповідача 1 вимогу щодо усунення виявлених порушень законодавства №040806-15/2807-2025 віл 17.10.2025.
Відповідно до вказаної вимоги, оскаржувана частина вказує на наступні порушення:
2.1. відкоригувати дані податкового обліку КП «Запоріжремсервіс» ЗМР та забезпечити відповідно до норм статті 43 ПКУ, повернення на користь КП «Запоріремсервіс» ЗМР коштів у сумі 21 630 573, 20 грн або забезпечити відшкодування вказаної суми в інший, визначений законодавством спосіб.
2.2 забезпечити поверненя відповідно до процедури, визначеної п.п 8-10 Порядку повернення коштів до відповідного бюджету в разі їх нецільового використання, затвердженого постановою КМУ від 22.12.2020 №1163, до загального фонду місцевого бюджету коштів, використаних не за цільовим призначенням у сумі 3 285 877, 11 грн.
2.3. привести дебіторську заборгованість із розрахунків з бюджетом по ПДВ станом на 31.05.2025 у відповідність до п. 5 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.01.2000 №20 шляхом коригування заборгованості на 871,96 грн.
Не погоджуючись із вимогою позивач звернувся до суду із позовною заявою про її скасування.
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26 січня 1993 року №2939-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2939-XII), здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).
йВідповідно до частини першої статті 2 Закону №2939-XII, головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2016 року №43, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Положення №43), Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Крім того, підпунктом 3 пункту 4 Положення № 43 закріплено, що Держаудитслужба реалізує державний фінансовий контроль через здійснення: державного фінансового аудиту; перевірки державних закупівель; інспектування (ревізії); моніторингу закупівель.
Згідно з пунктом 7 Положення № 43 Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
Пунктом 2 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року №550 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок №550), визначено, що інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2939-XII, інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.
Вказані положення кореспондуються з пунктами 7 та 10 статті 10 Закону №2939-XII, за приписами яких органу державного фінансового контролю надається право: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
У частині другій статті 15 Закону №2939-XII закріплено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.
Згідно з пунктом 50 Порядку №550, за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи державного фінансового контролю вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю; порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.
Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року №2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.
У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року №9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Отже, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема обов`язки для свого адресата, а відтак наділена рисами правового акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.
Спірна вимога контролюючого органу є індивідуально-правовим актом і в силу закону є обов`язковою до виконання підконтрольною установою, якому вона адресована.
За приписами статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У пункті 1 резолютивної частини Рішення від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України висловив позицію, що «конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №820/3534/16 дійшла висновку, що спір про правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, є публічно-правовим та підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий висновок був сформульований Верховним Судом України у постанові від 23 лютого 2016 року по справі № 818/1857/14, і Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від цієї позиції.
Аналогічна правова позиція також підтримана і Верховним Судом, зокрема у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 826/3350/17, у якій за наслідками проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), сформульовано позицію, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.
У постанові від 08 травня 2018 року у справі № 826/3350/17 Верховний Суд зазначив, що під час вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, судам належить, виходячи із правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акту.
Обґрунтованість, в силу статті 2 КАС України, є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом.
Отже, з метою дотримання завдань і основних засад адміністративного судочинства суди, які розглядали справу і наділені процесуальними повноваженнями встановлювати і оцінювати фактичні обставини справи, об`єктивно мали право перевірити обґрунтованість доводів позивача щодо дотримання органом фінансового контролю законності при прийнятті спірної вимоги, а також обґрунтованість доводів контролюючого органу щодо того, чи породжує спірна вимога права і обов`язки позивача.
У справі, що розглядається, за результатами проведеної ревізії фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради, за результатами якої складено акт від 19.092025 №040806-20/20 та, як наслідок, посадовою особою відповідача 17.10.2025 за №040806-15/2807-2025 стосовно позивача прийнято вимогу «Про усунення порушень законодавства».
Суд зауважує, що зміст спірної вимоги є індивідуально-правовим актом, а тому породжує права і обов`язки для підконтрольної установи, якій вона адресована, полягає в тому, щоб забезпечити відшкодування збитків, встановлених контролюючим органом. Додатково про обов`язковий характер цієї вимоги свідчить застереження в ній про те, що її невиконання є підставою для звернення до суду в інтересах держави.
Таким чином, ця вимога сформульована на виконання владних управлінських функцій відповідача. Отже, наведене в сукупності не виключає права підконтрольної установи на перевірку оскаржуваної вимоги в судовому порядку.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2025 року у справі №160/17650/21 та від 29 березня 2023 року у справі №160/17775/21, від 12 листопада 2025 року у справі №620/6216/24.
Що стосується суті поставлених в провину позивачу порушень законодавства за спірною вимогою, то суд зазначає наступне.

Ревізією питання щодо дотримання законодавства під час отримання і використання бюджетних коштів, забезпечення цільового використання бюджетних коштів встановлені порушення законодавства зумовлені безпідставним нарахуванням податкових зобов`язань на бюджетне фінансування, отримане КП «Запоріжремсервіс», як одержувачем, з місцевого бюджету, за КЕКВ 2610 «Субсидії та поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям)», що призвело до зайвого нарахування до сплати ПДВ на загальну суму 24 917 322,27 грн.
Зокрема, в порушення п.6 ч.1 ст. 4 Бюджетного кодексу України, інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 №333 (далі - інструкція №333), п.п. 196.1.6 п. 196.1 ст. 196 ПКУ КП «Запоріжремсервіс» зайво нараховано до сплати ПДВ на загальну суму 24 917 322, 27 грн на отриманні КП «Запоріжремсервіс» , як одержувачем, кошти місцевого бюджету, виділені за КЕКВ 2610 на виконання бюджетних програм, з яких сплачено до державного бюджету кошти у сумі 24 916 450,31 грн, сума 871,96 грн станом на 31.05.2025 рахувалась як заборгованість, що призвело:
- До незаконного використання коштів підприємства у сумі 21 630 573,20 грн, чим порушено ч.1 ст. 14 ЦК України, п.п. 16.1.4 п. 16.1 ст.16 ПК України, розд. 6 Статуту КП «Запоріжремсервіс», нова редакція якого затверджена рішенням Запорізької міської ради від 05.06.2024 №45; ч. 1 ст. 19, ч.3 ст. 5 ГК України, який діяв на період, що підлягав ревізії;
- До нецільового використання коштів місцевого бюджету на оплату ПДВ у сумі 3 285 877,11 грн, чим порушено вимоги ч.6 ст.22 Бюджетного кодексу України, Програми розвитку та утримання житлово-комунального господарства м. Запоріжжя на 2023-2025 роки; п.п. 9,22 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою КМУ від 28.02.2002 №228 зі змінами, п. 1.6 розд. , п.п. 2.4.1 п. 2.4 Інструкціїї №333;
- До завищення дебіторської заборгованості із розрахунків з бюджетом по ПДВ станом на 31.05.2025 в сумі 871,96 грн, чим не дотримано вимоги п. 5 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.01.2000 №20
Так, відповідно до пп. 2.4.1 п. 2.4 Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерством фінансів України від 12.03.2012 №333 (далі - Інструкція №333) до КЕКВ 2610 відносяться, зокрема, субсидії підприємствам (установам та організаціям), поточні видатки одержувачів бюджетних коштів; субсидії на покриття збитків підприємств, фінансову підтримку підприємств на безповоротній основі, а також інші субсидії; поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям).
Пунктом 1.6 Інструкції № 333 визначено наступні терміни та поняття:
- субсидії - це усі невідплатні поточні виплати підприємствам, які не передбачають компенсації у вигляді спеціально обумовлених виплат або товарів і послуг в обмін на проведені платежі, а також видатки, пов`язані з відшкодуванням збитків державних підприємств;
- трансфертні платежі - це невідплатні та безповоротні платежі, які не є придбанням товарів чи послуг, наданням кредиту або виплатою непогашеного боргу.
Відповідно до наведених вище понять, надання субсидій та трансфертних платежів не пов`язане з компенсацією вартості товарів і послуг, в обмін на проведені платежі, тобто не є операцією з оплати товарів/послуг.
У разі придбання товарів чи послуг, відповідно до п. 2.2 Інструкції №333, застосовуються КЕКВ 2200 «Використання товарів і послуг», за яким здійснюється оплата поточних видатків, оплата послуг, придбання матеріалів і предметів, які не беруться на облік як основні засоби.
Отримані кошти міського бюджету передбачалися для використання виключно на цілі, обумовлені до положень Інструкції №333, мають ознаки невідплатності і безповоротності, та не є компенсацією вартості товарів/робіт і послуг, що постачалися, у зв`язку з чим відносини між позивачем та контрагентами є бюджетними, а не цивільно-правовими, а відтак не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.
Так, відповідно до п.185.1 ст. 185 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів або послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 цього Кодексу.
Згідно з пп. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, постачання товарів - це будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.
Відповідно пп. 14.1.185 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.
Наведене в Податковому кодексі України визначення постачання товарів/послуг відноситься до сфери цивільно-правових відносин, які регулюються нормами цивільного законодавства, та виникає з підстав визначених ст. 11 Цивільного кодексу України, зокрема: договорів та інших правочинів; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інших юридичних фактів; безпосередньо з актів цивільного законодавства; з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування; з рішення суду; настання або ненастання певної події.
Поняття як «продаж», «обмін», «дарування» відсутні в нормах податкового законодавства та відповідно розкриваються в Цивільному кодексі України.
Термінам «постачання товарів» та «постачання послуг» притаманні однакові риси таким цивільним інституціям як «договір купівлі-продажу», «договір дарування», «договір міни», «договір про надання послуг» та іншим, а саме: передача права на розпоряджання товарами як власник (права власності) та надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.
Також безпосередньо Податковим кодексом України, у ст.ст. 188-189 визначені правові підстави здійснення операцій з постачання товарів/послуг, які мають договірне або інше цивільно-правове підґрунтя.
Разом з тим, ч. 2 ст. 1 Цивільного кодексу України визначено, що до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Бюджетним кодексом України визначаються правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства.
Статтею 1 Бюджетного кодексу України визначено, що Кодексом регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу.
Відповідно до ч. 38 ст. 1 Бюджетного кодексу України, одержувач бюджетних коштів це суб`єкт господарювання, громадська чи інша організація, яка не має статусу бюджетної установи, уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, та отримує на їх виконання кошти бюджету.
Відповідно до ч. 6 ст. 22 Бюджетного кодексу України, розпорядник бюджетних коштів може уповноважити одержувача бюджетних коштів на виконання заходів, передбачених бюджетною програмою, шляхом доведення йому бюджетних асигнувань та надання відповідних коштів бюджету (на безповоротній чи поворотній основі). Одержувач бюджетних коштів використовує такі кошти відповідно до вимог бюджетного законодавства на підставі плану використання бюджетних коштів, що містить розподіл бюджетних асигнувань.
Аналогічні приписи в частині використання коштів одержувачем викладено у п. 9 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228 (далі - Порядок №228).
Згідно з п. 34 Порядку № 228, плани використання бюджетних коштів одержувачів затверджуються їх керівниками за погодженням з розпорядниками, через яких вони отримують бюджетні кошти.
Таким чином, бюджетне законодавство передбачає використання бюджетних коштів виключно на цілі обумовлені планом їх використання.
При цьому, укладання договору на виконання робіт/надання послуг з бюджетних програм з подальшим підписанням акта виконаних робіт/наданих послуг між розпорядником та одержувачем коштів не передбачено.
Цільове фінансування (грошові кошти) надходило Комунальному підприємству від головного розпорядника бюджетних коштів на рахунок, відкритий в органі казначейства на підставі пропозицій на фінансування, складених Комунальним підприємством з доданими первинними документами, які спрямовувалися згідно планів використання бюджетних коштів.
Також, згідно пп. 196.1.6 п. 196.1 Податкового кодексу України, виплати у грошовій формі заробітної плати (інших прирівняних до неї виплат), а також пенсій, стипендій, субсидій, дотацій за рахунок бюджетів або Пенсійного фонду України чи інших фондів загальнообов`язкового соціального страхування (крім тих, що надаються у майновій формі) не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість. Тобто, будь-які субсидії, які надаються за КЕКВ 2610 не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.
Таким чином, КП «Запоріжремсервіс» в довідки до планів використання виділеного фінансування на 2023-2025 роки безпідставно/зайво включено інші поточні видатки по сплаті ПДВ на обсяг отриманого фінансування з міського бюджету.
Слід зазначити, що відповідно до п. 7 ч. 5 ст. 22 Бюджетного кодексу України, головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі.
Крім того, головний розпорядник бюджетних коштів здійснює контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів (п. 9 ч. 5 ст. 22 Бюджетного кодексу України).
Порядком № 228 передбачено наступне.
Головні розпорядники, керуючись відповідними методичними вказівками Міністерства фінансів України, Міністерства фінансів Автономної Республіки Крим, місцевих фінансових органів щодо складання розпису відповідного бюджету, доводять відповідальним виконавцям, розпорядникам нижчого рівня вказівки щодо складання проектів кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду кошторису, планів використання бюджетних коштів та помісячних планів використання бюджетних коштів, термінів їх подання і показники, які необхідні для визначення обсягів видатків бюджету та надання кредитів з бюджету (п. 11 Порядку № 228);
Розпорядники під час складання проектів кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду кошторису, планів використання бюджетних коштів та помісячних планів використання бюджетних коштів забезпечують дотримання принципів, на яких ґрунтується бюджетна система, а також дотримання вимог законодавства під час проведення розрахунків до кошторису, розподілу видатків бюджету та надання кредитів з бюджету відповідно до економічної класифікації видатків бюджету та класифікації кредитування бюджету, визначення показників надходжень бюджету в частині доходів, фінансування або повернення кредитів, додержання тарифних ставок (посадових окладів), норм, цін, лімітів, а також інших показників відповідно до законодавства (п. 12 Порядку №228).
Під час визначення обсягів видатків бюджету та/або надання кредитів з бюджету розпорядників нижчого рівня головні розпорядники повинні враховувати об`єктивну потребу в коштах кожної установи, виходячи з її основних виробничих показників і контингентів, які встановлюються для установ (кількість класів, учнів у школах, ліжок у лікарнях, дітей у дошкільних закладах тощо), обсягу виконуваної роботи, штатної чисельності, необхідності здійснення видатків на охорону праці, погашення дебіторської і кредиторської заборгованості та реалізації окремих програм і намічених заходів щодо скорочення витрат у плановому бюджетному періоді.
Обов`язковим є виконання вимоги щодо першочергового забезпечення бюджетними коштами видатків на оплату праці з нарахуваннями, виплату стипендії, а також на оплату комунальних послуг та енергоносіїв. Під час визначення обсягів видатків у проекті кошторису установи повинен забезпечуватися режим економії коштів і матеріальних цінностей. До кошторисів можуть включатися тільки видатки, передбачені законодавством, необхідність яких обумовлена характером діяльності установи. При цьому видатки на заробітну плату з коштів спеціального фонду обчислюються залежно від обсягу діяльності, що провадиться за рахунок цих коштів, із застосуванням встановлених законодавством норм, які використовуються установами аналогічного профілю (п. 20 Порядку № 228).
Показники видатків бюджету та надання кредитів з бюджету, що включаються до проекту кошторису, повинні бути обґрунтовані відповідними розрахунками за кожним кодом економічної класифікації видатків бюджету або класифікації кредитування бюджету і деталізовані за видами та кількістю товарів (робіт, послуг) із зазначенням вартості за одиницю (п. 22 Порядку №228).
Головні розпорядники під час розгляду отриманих кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду кошторису, планів використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів), помісячних планів використання бюджетних коштів перевіряють серед іншого підтвердження показників розрахунками і економічними обґрунтуваннями (п. 29 Порядку №228).
Статтею75 Бюджетного кодексу України передбачено наступне.
Організаційно-методологічні засади складання бюджетних запитів головними розпорядниками бюджетних коштів (включаючи типову форму бюджетного запиту) визначаються Міністерством фінансів України.
Місцеві фінансові органи з урахуванням особливостей складання проектів місцевих бюджетів доводять до головних розпорядників бюджетних коштів інструкції з підготовки бюджетних запитів.
Головні розпорядники бюджетних коштів організують розроблення бюджетних запитів для подання місцевим фінансовим органам у терміни та порядку, встановлені цими органами. Головні розпорядники бюджетних коштів забезпечують своєчасність, достовірність та зміст поданих місцевим фінансовим органам бюджетних запитів, які мають містити всю інформацію, необхідну для аналізу показників проекту місцевого бюджету, згідно з вимогами місцевих фінансових органів.
Місцеві фінансові органи на будь-якому етапі складання і розгляду проектів місцевих бюджетів здійснюють аналіз бюджетного запиту, поданого головним розпорядником бюджетних коштів, з точки зору його відповідності меті, пріоритетності, а також дієвості та ефективності використання бюджетних коштів. На основі результатів аналізу керівник місцевого фінансового органу приймає рішення про включення бюджетного запиту до пропозиції проекту місцевого бюджету перед поданням його на розгляд відповідно Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевим державним адміністраціям, виконавчим органам відповідних місцевих рад.
Аналізуючи наведені норми бюджетного та податкового законодавства в їх сукупності, суд дійшов висновку, що кошти, отримані Комунальним підприємством «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради з місцевого бюджету як одержувачем за КЕКВ 2610 «Субсидії та поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям)», за своєю правовою природою є цільовим фінансуванням (субсидіями), мають ознаки невідплатності та безповоротності і не пов`язані з компенсацією вартості товарів чи послуг в межах цивільно-правових договірних відносин
Відповідно до підпункту 196.1.6 пункту 196.1 статті 196 Податкового кодексу України, операції з виплати субсидій та дотацій за рахунок бюджетів у грошовій формі не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість. 
Таким чином, у КП «Запоріжремсервіс» ЗМР не було правових підстав для включення ПДВ до розрахунків (довідок) до планів використання виділеного фінансування на 2023–2025 роки та подальшого нарахування й відображення податкових зобов`язань з ПДВ на обсяг отриманого бюджетного фінансування. Наслідком таких дій позивача стало безпідставне перерахування коштів комунального підприємства до державного бюджету, що призвело до незаконного використання коштів підприємства у сумі 21 630 573,20 грн та нецільового використання коштів місцевого бюджету на оплату ПДВ у сумі 3 285 877,11 грн. 
Твердження позивача про те, що кошти з місцевого бюджету є оплатою за надані послуги (роботи) незалежно від оформлення правовідносин, суд вважає помилковими та такими, що спростовуються положеннями статті 1 Цивільного кодексу України, статті 22 Бюджетного кодексу України та Інструкції № 333, оскільки відносини між розпорядником бюджетних коштів та позивачем як одержувачем є виключно бюджетними (владними), а не цивільно-правовими. 
Щодо посилань позивача на зміну податкового режиму його контрагентів під час дії воєнного стану (перехід на єдиний податок), суд зазначає, що вказані обставини жодним чином не змінюють правову природу отриманого позивачем бюджетного фінансування за КЕКВ 2610 та не створюють об`єкта оподаткування ПДВ там, де він законодавчо відсутній. 
Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Перевіривши оскаржувану Вимогу про усунення порушень законодавства від 17.10.2025 №040806-15/2807-2025 у частині пунктів 2.1, 2.2, 2.3, суд дійшов висновку, що відповідач 1 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України. Виявлені під час ревізії факти порушень фінансово-бюджетної дисципліни є доведеними. 
Щодо вимоги в частині приведення дебіторської заборгованості у відповідність до п. 5 НП(С)БО 11 "Зобов`язання" шляхом коригування на суму 871,96 грн, суд зазначає, що вказане порушення є похідним від безпідставного нарахування та відображення в обліку сум ПДВ на обсяг отриманого бюджетного фінансування, а тому вимога відповідача-1 у цій частині також є законною.
За таких обставин, позовні вимоги Комунального підприємства «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради задоволенню не підлягають. 
Відповідно до вимог статті 139 КАС України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати позивачу не відшкодовуються.
Керуючись статтями 2, 9, 72–77, 139, 241–246, 255, 257–262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, —

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви Комунального підприємства «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради (69006, м. Запоріжжя, вул. Фанатська, буд. 23-А, код ЄДРПОУ 22144952) до Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 129, код ЄДРПОУ 40477689) до СХІДНИЙ ОФІС ДЕРЖАУДИТСЛУЖБИ (49101, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Антоновича Володимира, буд. 22, кв. 2, код ЄДРПОУ 40477689) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі 15.06.2026.

Суддя Р.В. Сацький