ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.06.2026 Справа № 914/989/26 
Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Щерби О.Б., розглянувши справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ ЛЬВІВ»
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА БУД КОМПАНІ»
про: стягнення 553 389,18 грн.,

представники:
позивача: Кушнір Р.Ю., 
відповідача: не з`явився, 
ВСТАНОВИВ:
31.03.2026р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ ЛЬВІВ» до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА БУД КОМПАНІ» про стягнення 553 389,18 грн.
02.04.2026р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; судове засідання призначити на 06.05.2026р.; викликати представників сторін у судове засідання; явку представників учасників справи у судове засідання визнано обов`язковою.
Рух справи викладено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.
06.04.2026р. через систему «Електронний суд» позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог (вх.№1572/26).
27.04.2026р. через систему «Електронний суд» відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх.№11733/26).
29.04.2026р. через систему «Електронний суд» позивачем подано відповідь на відзив (вх.№12065/26).
Разом з тим, у відповіді на відзив позивачем заявлено клопотання про витребування доказів та про поновлення строку для подання відповідного клопотання.
29.04.2026р. через систему «Електронний суд» позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог (вх.№1964/26).
06.05.2026р. протокольною ухвалою суд, зокрема, ухвалив прийняти до розгляду заяви про зменшення позовних вимог.
Крім того, 07.05.2026р. через систему «Електронний суд» позивач подав клопотання про долучення доказів вжиття заходів щодо отримання доказів (вх.№13028/26).
Також, позивачем подано 20.05.2026р. клопотання (вх.№14511/26), в кому позивач просить суд розглядати клопотання про витребування доказів в судовому засіданні без його участі, заначивши при цьому, що таке ним підтримується та просить задоволити. 
21.05.2026р. суд постановив ухвалу, відповідно до якої ухвалив: визнати причини пропуску строку на подання клопотання про витребування доказів поважними, поновити строк; витребувати в Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА БУД КОМПАНІ» (Україна, 81600, Львівська обл., Стрийський р-н, місто Миколаїв, пл.Ринок, будинок 6-8, квартира 2; ідентифікаційний код: 41376160) інформацію щодо періоду віднесення до суми податкового кредиту, сформованого на підставі податкової накладної №4 від 05.11.2025 року, на суму 49 672,20 грн., з яких ПДВ становить 8 278,70 грн., сформовану Товариством з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ ЛЬВІВ» та зареєстровану в ЄРПН; відкласти судове засідання на 11.06.2026р.
Суть спору та правова позиція учасників справи.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань в частині здійснення оплати за поставлений товар згідно договору.
В ході розгляду справи зменшено позовні вимоги двічі, і нова ціна позову визначена позивачем у сумі 164 998, 20 грн., з них: сума основного боргу - 49 672,20 грн; 25% річних- 40 696,00 грн; інфляційні втрати -10 647,00 грн.; пеня - 63 983,00 грн.
Представник відповідача, частково не визнаючи позовні вимоги, подав відзив на позовну заяву, заперечуючи факт поставки по одній видатковій накладній.
Так, відповідачем до поданого відзиву на позовну заяву долучено докази часткового погашення заборгованості в розмірі 378 390,98 гривень. 
З тверджень ТзОВ «ОМЕГА БУД КОМПАНІ», викладених в відзиві на позовну заяву, видаткова накладна №212902 від 05 листопада 2025р. на суму 49 672,20 грн. не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки не містить підпису всіх сторін, отримання даного товару заперечується.
Разом з тим, відповідач вимоги ухвали суду від 21.05.2026р. не виконав, витребуваних доказів не подав суду.
За результатами дослідження наданих доказів та матеріалів справи, пояснень представників, суд встановив наступне:
04 листопада 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ ЛЬВІВ» (Продавець, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА БУД КОМПАНІ» ( Покупець, Відповідач) було укладено Договір №16 (надалі – Договір).
Предметом даного договору є постачання будівельних матеріалів окремими партіями за цінами, в асортименті (номенклатурі) та кількості, які погоджуються Сторонами в накладних (далі - Товар), а Покупець зобов`язується приймати товар та оплачувати його на умовах, встановлених у Договорі (п. 1.1. Договору).
Місце поставки – адреса складу Постачальника (адреса складу Постачальника (Львівська обл. Львівський р-он., село Рясне Руське, вул. Свободи, буд. 1 та/або м. Києві, по вул. Саперно-Слобідська, 57 та/або м. Вишневе по вул. Чорновола, 48).
Покупець зобов`язаний оплачувати Товар у строк, що не перевищує 21 календарних днів з моменту поставки (пункт 2.4. Договору).
Покупець при оплаті товару в платіжному документі (платіжному дорученні) повинен чітко вказувати призначення платежу, а саме: номер та дату рахунку - фактури або номер і дату видаткової накладної або номер і дату Договору поставки (п. 2.6. Договору).
Сторони домовились, що при наявності у Покупця заборгованості за поставлений товар, всі оплати, які здійснюються Покупцем, зараховуються Постачальником в рахунок погашення заборгованості з урахуванням черговості її виникнення, навіть, якщо договір за яким існує заборгованість, є відмінним від договору за яким здійснено платіж (п. 2.7. Договору).
Договір укладається з дати підписання до 31 грудня 2025 року (Пункт 7.1. Договору). Якщо за один місяць до завершення терміну Договору жодна з Сторін не повідомить іншу Сторону про припинення Договору, то цей Договір вважається пролонгованим на наступний рік на тих самих умовах (пункт 7.2. Договору).
У період з 05 листопада 2025 року, та станом на день звернення до суду, Постачальник поставив товару на загальну суму 2 149 158,30 грн., Покупець сплатив за товар частково в сумі 1 721 095,12 грн. в результаті чого сума основного боргу, за розрахунками Позивача, становила 428 063,18 грн. 
Між сторонами було підписано відповідний акт звірки, згідно якого заборгованість відповідачем визнано в повному обсязі.
За змістом п. 5.4. Договору, за порушення грошового зобов`язання по оплаті ціни товару понад 15 календарних днів, на підставі ст. 625 ЦК України, покупець сплачує 25% річних від суми боргу.
Позовна давність по стягненню штрафних санкцій та наслідків порушення зобов`язань становить три роки (п. 5.5. Договору).
У випадку затримки оплати товару, Покупець на вимогу Постачальника сплачує йому суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення платежу, а також пеню, яка нараховується на несплачену суму за кожнен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період прострочення (пункт 5.3 Договору).
Так, з врахуванням зменшених позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача 164 998, 20 грн., з них: сума основного боргу - 49 672,20 грн; 25% річних- 40 696,00 грн; інфляційні втрати -10 647,00 грн.; пеня - 63 983,00 грн.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.
Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно статті 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За умовами статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір поставки №16 від 04.11.2024р.
До спірних правовідносин застосовуються положення чинного законодавства про поставку та купівлю-продаж.
Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:
1)вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;
2)надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Стаття 599 Цивільного кодексу України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідачем здійснено часткову оплату за поставлений товар і неоплаченою залишилася заборгованість на суму 49 672,20 грн., тобто сума згідно видаткової накладної №212902 від 05 листопада 2025р., яку відповідач не визнає.
Суд бере до уваги те, що матеріали справи містять підписаний відповідачем акт звіряння за період з 01.01.2025 року по 30.11.2025 рік включно, який сформований з урахуванням поставки по спірній накладній.
Крім того, відповідач вимоги ухвали суду від 21.05.2026р. не виконав, витребуваних доказів, які могли б спростувати дану обставину, не подав суду.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про прийняття спірної накладної, як належного доказу у справі щодо встановлення факту отримання товару на спірну суму.
На підтвердження відповідних заперечень відповідачем не надано жодних доказів, які б суперечили доказам, що подані позивачем, не долучено доказів, які б спростовували факт поставки товару в іншому, меншому ніж зазначено в позові обсязі. Також, відповідач не повідомляв суд, що він заявляв будь-які претензії до позивача щодо поставленого товару.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджено факт поставки товару по всіх видаткових накладних , а тому доводи відповідача щодо отримання товару спростовуються вищезазначеним.
На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не надано суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення основної заборгованості в сумі 49 672,20 грн.
Щодо нарахованих позивачем 25 % річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.
Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За розрахунками суду, сума 25% є більшою, аніж заявлено до стягнення, та становить 43 182,17 грн, водночас, суд не має права вийти за межі позовних вимог і до стягнення з відповідача підлягає 40 696,00 грн. грн 25% річних, як було заявлено позивачем у позовній заяві.
За розрахунками суду, сума інфляційних втрат є більшою, аніж заявлено до стягнення, та становить 14 228,03 грн, водночас суд не має права вийти за межі позовних вимог, до стягнення з відповідача підлягає 10 647,00 грн. грн інфляційних втрат, як було заявлено позивачем у позовній заяві.
Щодо нарахування позивачем пені, суд зазначає наступне.
Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За розрахунками суду, сума пені є меншою, аніж заявлено до стягнення, та становить 53 190,56 грн, підлягає до стягнення у зазначеній сумі. Відповідно, суд приходить до висновку, що у стягненні 10 792,44 грн. пені слід відмовити.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
17.10.2019р. набув чинності Закон України від 20.09.2019р. № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема, змінено назву ст. 79 ГПК України з «достатність доказів» на нову – «вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, чим в господарський процес фактично впроваджено стандарт доказування «вірогідності доказів».
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що згідно з нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Згідно із ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020р. у справі № 924/233/18).
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
У пунктах 1 - 3 ч. 1 ст. 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
При цьому, п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не надано суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково та стягнення заборгованості.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:
Сплачена позивачем сума судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжною інструкцією №1969 від 24.03.2026р. на суму 6 520,68 грн. 
Згідно п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення частково, тому витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а саме у розмірі 2 488,28 грн.
В частині суми позову, на яку зменшено позовні вимоги, позивач вправі звернутись до суду з заявою про повернення сплаченого судового збору в цій частині (також з врахуванням часткового задоволення позовних вимог).
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Судовими витратами є оплата послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам статті 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у статтях 4, 13, 14, 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Згідно пункту 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини 1, частини 2 статті 124 Господарського процесуального кодексу України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно частини 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За приписами частин 4, 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача; розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Представник позивача у позовній заяві просив стягнути 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Як встановлено з матеріалів справи, 17.03.2026р. між Фізичною особою підприємцем Кушніром Романом Юхимовичем (надалі виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ ЛЬВІВ», (надалі - замовник) укладено договір №1703-1/26 про надання правової допомоги (надалі договір).
Згідно з пунктом 1.1. договору, замовник доручає виконавцю, а виконавець бере на себе зобов`язання про надання замовнику за плату юридичних послуг (далі- «послуги»), в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором.
За змістом Додатку №1 від 17.03.2026 року до договору, питання, що потребують вирішення, шляхом надання правничої допомоги є: стягнення заборгованості в судовому порядку за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ ЛЬВІВ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА БУД КОМПАНІ» (код ЄДРПОУ 41376160) за неналежне виконання Договору поставки №16 від 04 листопада 2024 року.
Вартість послуг, визначена Додатком №1 до договору від 17.03.2026 року передбачає: - ознайомлення з документами, вивчення матеріалів справи та за необхідності діючого законодавства, судової практики з аналогічних спорів та аналіз справи на предмет визначення її судової перспективи. Підготовка позовної заяви та інших процесуальних документів - 15 000,00 грн.; - участь представника позивача в суді першої інстанції (за одне засідання) -1100,00 грн.
23.03.2026р. між Фізичною особою підприємцем Кушнір Романом Юхимовичем (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ ЛЬВІВ»,(замовник) підписано та скріплено печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ ЛЬВІВ» акт прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) до договору № 1703-1/26 про надання правової допомоги від 17.03.2026р.
У даному акті зазначено, що за надання замовникові наступних робіт (послуг) зазначених в акті за неналежне виконання договору поставки №16 від 04.11.2024р. на суму 15 000,00 грн.
Крім того, до матеріалів справи позивачем долучено рахунок фактуру №2-2303-26 від 23.03.2026 року на суму 15 000,00 грн. та платіжну інструкцію №1968 від 24.03.2026р. на суму 15 000,00 грн.
Повноваження адвоката Кушніра Романа Юхимовича підтверджуються договором №1703-1/26 від 17.03.2026р. на надання правничої допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ ЛЬВІВ»; свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю, серія ЗР №21/1349 від 15.02.2018р., виданим Радою адвокатів Закарпатської області, відповідно до рішення Ради адвокатів Закарпатської області від 13.02.2018р. №500.
За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Згідно частини 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Товариством з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА БУД КОМПАНІ» (відповідачем) у відзиві заявлено клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу.
Крім згаданого, у статті 126 Господарського процесуального кодексу України принципу змагальності сторін, іншими основними засадами (принципами) господарського судочинства також є верховенство права та пропорційність.
Згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат, господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною 5 частиною 7, частиною 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може відступити від вказаного загального правила та не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 18.03.2021р. у справі № 910/15621/19.
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Отже, з врахуванням вищенаведених норм, виходячи зі змісту норм статей 3, 11, 15 Господарського процесуального кодексу України, питання про співмірність заявлених відповідачем до стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.
Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі Двойних проти України від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, пункті 268 рішення у справі/WestAllianceLimited проти України від 02.06.2014, заява № 19336/04, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На думку суду, надані представником позивача докази на підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для їх відшкодування саме в сумі 15 000,00 грн з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн, зважаючи на положення статті 74 Господарського процесуального кодексу України не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
Ознайомившись із поданими позивачем документами, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн. У задоволенні решти суми витрат слід відмовити.
При визначенні суми відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру.
Проте, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019р. у справі №922/445/19 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині четвертій статті 129 ГПК України. Разом з тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 30.01.2023р. у справі № 910/7032/17.
У додатковій постанові Верховного Суду від 19.06.2024р. у справі №357/7395/20, зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесенні нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищений щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, керуючись критеріями розумності розміру адвокатських витрат, суд дійшов висновку, що достатньо обгрунтованою сумою витрат позивача на професійну правничу допомогу є 8 000,00 грн, враховуючи категорію та складність справи, обсяг наданих представником позивача послуг та виконаних робіт, а відтак заява підлягає задоволенню частково. Суд вважає, що саме такий розмір витрат на професійну правничу допомогу є достатньо обґрунтованим в даному випадку.У задоволенні решти витрат слід відмовити.
Керуючись 13, 73-74, 76-79, 86,129, 236, 238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.
2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЕГА БУД КОМПАНІ» (адреса: Україна, 81600, Львівська обл., Стрийський р-н, місто Миколаїв, пл.Ринок, будинок 6-8, квартира 2; ідентифікаційний код 41376160) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ ЛЬВІВ» (адреса: Україна, 81085, Львівська обл., Львівський р-н, село Рясне-Руське, вул. Свободи, будинок 1, офіс 1; ідентифікаційний код 45636043) 49 672,20 грн. основного боргу, 40 696,00 грн. - 25 % річних, 53 190,56 грн. пені, 10 647,00 грн. інфляційних втрат та 2 488,28 грн. судового збору, 8 000,00 витрат на професійну правову допомогу.
3.В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
4.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.
Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повне рішення складено 30.06.2026р.

Суддя Король М.Р.